A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

F. Scott Fitzgerald: Tender is the Night

First published in the U.S.A. 1934

Hungarian translation © Osztovits Levente jogutóda, 2025

Hungarian edition © Európa Könyvkiadó, Budapest

All rights reserved

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Az Édentől messze

A nagy Gatsby

Az ólomkristály

Szépek és átkozottak

Az utolsó cézár

im itt vagyok! — űl már az éj szelíd
trónján a szűz Hold...........................

.........................................................de e mély árnyba itt
az égről halk fényt csak a szél sodor mohás útvesztők
s vak zöld lomb közé.

JOHN KEATS: ÓDA EGY CSALOGÁNYHOZ
(Tóth Árpád fordítása)

Geraldnak és Sarának
még sok boldog névnapot kívánva

Első könyv
KÓRTÖRTÉNET

1917-1919

ELSŐ FEJEZET

Dr. Richard Diver 1917 tavaszán érkezett Zürichbe, huszonhat évesen, a legszebb férfikorban, valóban a legényélet virágában. Még a háború napjaiban is szép kornak számított ez a huszonhat év, mert Dick máris sokat ért, máris akkora tőkebefektetést jelentett, hogy kár lett volna, ha ripityára lövi egy ágyúgolyó. Évek múltán úgy érezte, hogy még itt, ebben a szentélyben sem úszta meg könnyen, de mindezt sohasem vette komolyan számba — 1917-ben nevetett a gondolaton, és bocsánatkérően mondogatta, hogy őt ez a háború egyáltalán nem érdekli. A helyi egészségügyi tanács utasította, hogy Zürichben fejezze be tanulmányait, és ahogy tervezte, diplomát szerezzen.

Svájc sziget volt, egyik oldalon a görzi mennydörgés hullámai, a másikon meg a Somme és az Aisne vízesései mosták. Aztán egyszerre csak úgy tűnt: a kantonokban több az ármánykodó idegen, mint a beteg; de hát ez csak merő sejtelem volt, a kis berni és genfi kávéházakban sustorgó úriemberek éppenséggel ékszerügynökök vagy kereskedelmi utazók is lehettek volna. Ám senkinek sem kerülhette el figyelmét a vakokat, a féllábúakat vagy a haldoklókat szállító hosszú vonatok sora, melyek egymást érték Constance és Neuchátel csillogó tavai közt. A sörözőkben és a kirakatokban mindenütt csillogó plakátok: íme, így védik a svájciak határaikat 1914-ben — a hegyekről fiatalok és öregek néznek lefelé lelkesítő elszántsággal a kísértetfranciákra, kísértetnémetekre; a cél: megnyugtatni a svájci szívet, hogy valóban osztozik azoknak a napoknak járványos dicsőségében. Ahogy a mészárlás folytatódott, a plakátok lassan eltűntek, és egyetlen ország sem álmélkodott jobban, mint a testvéri köztársaság, mikor az Egyesült Államok belekontárkodott a háborúba.

Dr. Diver akkoriban a háború peremvidékén tartózkodott: 1914-ben jött Connecticutból Oxfordba, Rhodes-ösztöndíjasként. Az utolsó tanévre hazautazott a Johns Hopkins egyetemre, lediplomázott. 1916-ban sikerült eljutnia Bécsbe; meg volt győződve róla, hogyha nem siet, a nagy Freud végül is megadja magát egy lepottyanó bombának. Akkoriban Bécsben is aratott a halál, de Dicknek sikerült elegendő szenet és olajat beszereznie, így hát csak üldögélt damenstiftgassei szobájában, és egymás után írta dolgozatait, melyeket később megsemmisített, de aztán újraírt, s végül is ezek alkották 1920-ban Zürichben kiadott könyvének gerincét.

Legtöbbünknek van egy kedves, hősi korszak az életében, és Dick Diver számára ez most érkezett el. Először is fogalma sem volt arról, hogy elbűvölő egyéniség, hogy a szeretet, amelyet ad és amelyet felébreszt, szokatlan valami az egészséges emberek között. Utolsó New Haven-i évében valaki így titulálta: „A szerencsés Dick” — a titulus azóta sem ment ki a fejéből.

„Szerencsés Dick, te tökfilkó — suttogta maga elé, ahogy a kandallóban lángoló utolsó fahasábok körül sétált a szobájában. — Most aztán megfogtad az isten lábát, fiacskám. Olyasmire jöttél rá, amiről eddig álmodni sem mertél volna.”

1917 elején aztán egyre nehezebben lehetett szenet keríteni, és Dick száz, időközben összegyűlt kézikönyvet égetett el tüzelő gyanánt; de amikor egymás után dobálta tűzre őket, elégedetten kuncogott benne a bizonyosság, hogy ami egy-egy könyvben van, annak eleven kivonata ő maga: öt év múlva is kívülről fújja őket, ha egyáltalán erre érdemesek. Így ment ez mindig szabad óráiban; ha kellett, hát egy szőnyeget borított a vállára, s ilyenkor az a szép, tudósi nyugalom töltötte el, amely minden dolgok közül a legközelebb áll a mennyek békéjéhez — de amelynek, mint rögvest elmeséljük, egyszer véget kellett érnie.

Hálát adott testének, hogy a New Haven-i gyűrűgyakorlatok jóvoltából pillanatnyilag olyan jól bírja a nehézségeket, és most is meg-megfürdött a téli Dunában. Elkinsszel, a követségi másodtitkárral lakott együtt, és két csinos lány látogatta őket — ennyi volt az egész, nem csinált nagy dolgot belőle, de a követségből sem. Ed Elkinsszel való kapcsolata kezdetben enyhe kételyt ébresztett benne agytekervényeinek működése iránt; nem érezte, hogy az övé olyan mélységesen különbözne Elkins gondolkodásmódjától — Elkins harminc évre visszamenően fejből tudta az összes New Haven-i jobbösszekötő nevét.

„Szerencsés Dick nem tartozhat ezek közé az ügyes emberek közé; nem maradhat meg ilyen épnek, sőt ha kissé megrongálódik, az se baj. S ha az élet ezt nem végzi el helyette, nines más megoldás, mint összeszedni valami betegséget vagy kisebbrendűségi komplexust vagy szívbéli csalódást, bár az se kutya, ha beszerez valami »csonttörést«, míg aztán az új szerkezet jobb nem lesz, mint az eredeti.”

Gúnyolódott érvelésén, tetszetősnek és „amerikainak” nevezte — szemében a gépies frázispufogtatás volt az ismérve mindannak, ami „amerikai”. Tudta azonban, hogy sértetlenségének befejezetlensége az ára.

„Jobbat nem kívánhatok neked, gyermekem — monda Szurokpálea tündér Thackeray A rózsa és a gyűrű-jében —, mint egy kis balszerencsét.”

Néha saját érvelését ragadta üstökön: tehetek-e arról, hogy Pete Livingston az öltözőben kuksolt, mikor mindent tűvé tettek érte? És engem választottak meg. Máskülönben nem állíthattam volna magam mellé Elihut, olyan kevés embert ismertem. Pete derék, egyenes fiú volt, helyette nekem kellett volna az öltözőben gubbasztanom. Talán így is történik, ha azt hiszem, esélyem van a választáson. De Mereer azokban a hetekben állandóan ott lógott a szobámban. Mégis az a gyanúm, hogy tisztában voltam vele: esélyes vagyok, komoly esélyes. De nekem csak jót tett volna, ha bedobom a törülközőt, és konfliktust idézek elő.

Az egyetemi előadások után ezt a tételt többször is megvitatta egy fiatal román entellektüellel, aki váltig bizonygatta: — Nincs rá bizonyíték, hogy egy Goethének, vagy mondjuk egy Jungnak valaha is „konfliktusa” lett volna a szó modern értelmében. Te nem romantikus filozófus vagy, te tudós vagy. Emlékezet, erő, jellem — és elsősorban józan ész. Ez lesz majd a te bajod: önmagad megítélése. Ismertem valakit: két esztendeig tanulmányozott egy övesállat-agyvelőt, s az volt a rögeszméje, hogy előbb-utóbb bárkinél többet fog tudni az övesállatok agyvelejéről. Hosszan érveltem neki, hogy ezzel valójában nem tágítja az emberi látóhatárt: kit érdekelhet ez a probléma? Egy azonban biztos: mikor munkáját elküldte egy orvosi szaklapnak, az visszautasította — éppen most fogadtak el egy másik dolgozatot ugyanerről a témáról. Sokra mész a józan ésszel.

Dick kevesebb Achilles-sarokkal érkezett Zürichbe, mint amennyi egy százlábú felszereléséhez szükségeltetik, de mégis rengeteggel: az örök erő és egészség, az alapvető emberi jóság illúzióival — annak a nemzetnek az illúzióival, azoknak a nemzedékeknek a hazugságaival, amelyeknek fülébe a pioníranyák még azt a dajkamesét voltak kénytelenek dudorászni, hogy nyoma sincs farkasnak odakint a kunyhó ajtaja előtt. Miután lediplomázott, utasítást kapott, hogy csatlakozzon egy Barsur-Aube-ban szerveződő ideggyógyászati kutatócsoporthoz. Franciaországban, legnagyobb bosszúságára, a munka inkább adminisztratív, mint gyakorlati jellegű volt. Kárpótlásul időt szakított arra, hogy befejezzen egy rövid kézikönyvet, és anyagot gyűjtsön következő merész vállalkozásához. 1919 tavaszán tért vissza Zürichbe, leszerelve.

A fentebb elmondottaknak életrajzi csengése van, de annak a biztos tudatnak a jóleső érzése nélkül, hogy a hősre, a galenai vegyeskereskedésben lebzselő Granthoz hasonlóan, bonyolult sors vár. Leghelyesebb tehát, ha leszögezzük: elérkezett a nagy pillanat Dick Diver életében.

MÁSODIK FEJEZET

Nyirkos áprilisi nap volt, hosszú, rézsútos felhők úsztak az Albishorn felett, az alacsonyabb helyeken mozdulatlanul állt a víz. Zürich olyan, akár egy amerikai nagyváros. Dick két napja érkezett, s mind ez ideig valami hiányzott neki, és csak most jött rá, micsoda: az az érzés, amely a véges francia sikátorokban fogta el, hogy nincs tovább. Zürichben meg Zürichen kívül még rengeteg minden akadt — a háztetők kolompszavú legelőkre vezették föl a tekintetet, azok meg tovább, a távolabbi dombtetőkre —, így hát maga az élet függőleges nyitány volt csupán a képeslevelezőlap-égbolt felé. Az alpesi legelők, a pöttömnyi házak és a drótkötélpálya, a körhinta és a törékeny harangszó nem itt voltak, mint Franciaországban, ahol a francia szőlővenyige az ember lába alatt nő ki a földből.

Dick Salzburgban úgy érezte, hogy a zene egy egész évszázadát vette kölcsön, vásárolta meg magának; a zürichi egyetem laboratóriumában pedig, mikor egy agykérget piszkált kéjesen, inkább játékkészítőnek érezte magát, mint annak a tornádónak, mely hét évvel korábban végigsöpört a Hopkins régi, vörös épületei között, és nem tartóztatta föl még a bejárat óriási, ironikus Krisztusa sem.

Mégis úgy döntött, újabb két évre Zürichben marad, mert nem becsülte le a játékkészítés, a végtelen pontosság, a végtelen türelem értékét.

Ma Franz Gregoroviushoz készült látogatóba, a Zürichi-tó partján álló Dohmler-klinikára. Franz, a klinika vaudi születésű, bentlakó elmegyógyásza — néhány évvel volt idősebb Dicknél — a villamosmegállóban várta. Komor fenségében úgy nézett ki, mint Cagliostro, jámbor tekintete azonban másról árulkodott; ő volt a harmadik a Gregoroviusok sorában — a nagyapja még Kraepelint tanította, mikor a pszichiátria éppen kilépni készült az idők homályából. Büszke, heves egyéniség volt, és szelíd, mint a bárány — hipnotizőrnek hitte magát. Bár a család eredeti géniusza már kissé megfáradt, afelől semmi kétség nem volt, hogy Franzból kitűnő klinikus válik.

A klinika felé menet így szólt: — Mesélj a háborús élményeidről! Te is megváltoztál, mint a többiek? A hirtelenszőke hajad megmaradt. Az arcod ugyanaz a nem vénülő amerikai arc.

— Színét sem láttam a háborúnak — mondta Dick. — A leveleimből igazán kivehetted volna, Franz.

— Az nem számít… van néhány sokkosunk, aki légiriadót is csak a hetedik határból hallott. Olyanunk is van, aki csak az újságokat olvasta.

— Ostobaság.

— Lehet, hogy az, Dick. De, tudod, nálunk a klinikán csupa gazdag ember van, azt a szót, hogy ostobaság, mi nem ismerjük. Na de komolyan: hozzám jöttél, vagy ahhoz a lányhoz?

Egymásra sandítottak; Franz rejtélyesen mosolygott.

— Természetesen az első leveleket kivétel nélkül láttam — mondta hivatalos basszusán. — Mikor a javulás megkezdődött, a tapintat többé nem engedte, hogy egyet is felnyissak. Valójában a te beteged lett.

— Ezek szerint jól van? — kérdezte Dick.

— Tökéletesen. Az én felügyeletem alá tartozik, mint a legtöbb angol és amerikai páciens. Gregory doktornak hívnak.

— Hadd mondjak valamit arról a lányról — vágott közbe Dick. — Csak egyetlenegyszer láttam, ez tény. Mikor kijöttem hozzád, hogy elbúcsúzzam… akkor mentem át Franciaországba. Először volt rajtam az egyenruhám, nevetségesnek éreztem magam benne… közkatonáknak tisztelegtem szorgalmasan s a többi.

— Most miért nincs rajtad?

— Menj már! Három hete leszereltem. Na, szóval ekkor történt, hogy megpillantottam azt a lányt. Mikor elbúcsúztam tőled, elindultam a tópart felé, a te házadhoz a biciklimért.

— A „Cédrusok” felé?

— …csodálatos este volt, tudod, ragyogott a hold a fölött a hegy fölött.

— A Krenzegg fölött.

— …egy ápolónő meg egy fiatal lány ment előttem. Utolértem őket. Nem hittem volna, hogy a lány páciens; megkérdeztem a nővértől, mikor indul a legközelebbi villamos, és sétáltunk tovább. Ennél a lánynál csinosabb teremtést talán még sohasem láttam.

— Most is az.

— Még sohasem látott amerikai egyenruhát, és beszélgettünk, és én nem gondoltam semmi különösre. — Elhallgatott, mert hirtelen ismerős távlat derengett föl előtte, s aztán így folytatta: — Tudod, Franz, én nem vagyok olyan szőrösszívű, mint te— még nem; ha egy ilyen szép kagylót látok, nem tehetek róla: szánakozom afölött, ami a kagylón belül van. Mindössze ennyi volt az egész— aztán befutott az első levél.

— Ennél jobb nem is történhetett volna vele — mondta Franz drámai hangon —, az érzelemátvitel lehető legváratlanabb fajtája. Ezért is jöttem ki eléd, bár nagyon rumlis napom van. Szeretném, ha bejönnél hozzám az irodába, és kiadósan elbeszélgetnénk, mielőtt találkozol vele. Az az igazság, hogy beküldtem Zürichbe, néhány dolgot elintézni. — Hangjában lelkesedés feszült. — Az az igazság, hogy ápolónő nélkül küldtem be, egy kevésbé stabil beteggel. Végtelenül büszke vagyok erre az esetre, amelyet a te véletlen közreműködéseddel kezelhettem.

A kocsi a Zürichi-tó partvonalát követve legelők, gazdaságok és sisakos tornyú châlet-kal teletűzdelt, alacsony dombok termékeny vidékére ért. A nap kiúszott az ég kék tengerére, és hirtelen a táj a lehető legszebb svájci völggyé változott — kedves hangok zsongása, az egészség és vidámság jó, friss illata mindenütt.

Dohmler professzor birodalma három régi és két új épületből állt, egy keskeny fennsík és a tópart között. Tíz évvel ezelőtt, alapítása idején, ez volt az első modern elmegyógyászati klinika; ha csak úgy felületesen vet rá egy pillantást, a laikus aligha sejti, hogy itt e földi világ megtörtjei, a félkegyelműek, a dühöngök találtak menedéket, bár két épületet árulkodóan magas, futószőlővel borított fal övezett. Kint, a szabadban néhány ember szénát gereblyézett a napsütésben; s ha valaki behajtott az intézet területére, az autó egy-egy lebegő fehér zászlónak tűnő ápolónő mellett haladt el — az ápolónő mellett, az ösvényen pedig egy beteg állt.

Franz az irodájába vezette Dicket, és aztán félórára kimentette magát. Mikor magára maradt, Dick fel-alá járkált a szobában, és megpróbálta újra maga elé varázsolni Franzot: az íróasztala rendetlenségéből, a könyveiből, azokból a könyvekből, amelyeket az apja és a nagyapja írtak meg vásároltak össze, és végül abból a tősgyökeres svájci jámborságból, mely az apának a falon lógó, hatalmas, bordó színű fényképéről sugárzott. Füst volt a szobában. Kitárta a franciaablakot, és egy napsugárkévét eresztett be rajta. Gondolatai hirtelen a beteg, a lány felé lendültek.

Nyolc hónap alatt körülbelül ötven levelet kapott tőle. Az elsőben mentegetőzött, elmagyarázta, hogy hallotta: az amerikai lányok mostanság olyan katonáknak is írnak leveleket, akiket nem ismernek. Gregory doktortól tudta meg a nevét és a címét, és őszintén reméli, Dicknek nem lesz ellene kifogása, ha olykor hírt ad magáról, csupán azért, hogy jókívánságait küldje és a többi és a többi.

Könnyű volt a hangnemet felismerni — a Nyakigláb apó-ból és az Anyámasszony katonájá-ból, az Államokban oly nagy divatnak örvendő vicces és szentimentális levélgyűjteményekből származott. De ezzel a hasonlóság ki is merült.

A levelek két csoportra oszlottak, az első csoportra — körülbelül a fegyverszünetig — a határozottan kóros állapot volt a jellemző, a második — a fegyverszünettől máig — teljesen normális és egyre gazdagodó lelkivilágról tanúskodott. Ezeket az utóbbi leveleket Dick mohón várta a Barsur-Aube-ban töltött utolsó, unalmas hónapokban, de már az első levelekből többet hámozott ki, mint amennyit Franz a históriából valaha is megsejthetett volna.

MON CAPITAINE,

Mikor az egyenruhában megpillantottam, azt gondoltam, hogy maga nagyon jóképű. Aztán azt gondoltam, je m’en fiche,1 ha francia, ha német. Maga meg azt gondolta, hogy én is csinos vagyok, de ezt már mondták nekem korábban is, és sokáig eltűrtem. Ha újra eljön és ugyanilyen közönségesen és kriminálisan fog viselkedni, az ég irgalmazzon magának, mert engem arra tanítottak, hogy ez egyáltalán nem illik egy úriemberhez, egy úriembernek másképp kell viselkednie. De maga szelídebbnek látszik, mint a többi, olyan puha, mint egy nagy

2

cica. Nekem csak az olyan fiúk tetszenek, akik anyámasszony katonái. Maga is anyámasszony katonája? Én találkoztam már ilyenekkel valahol.

Bocsánatot kérek, ez a harmadik levél, amit magának írok, és vagy most rögtön elküldöm, vagy soha. Sokat gondolkodtam a holdvilágról is, és perdöntő' bizonyítékaim lesznek, ha egyszer kiszabadulok innen.

3

Azt mondják, maga orvos, de amíg cica is, az más. A fejem is úgy fáj, bocsánatot kérek, az a séta, mintha egészséges lennék, egy fehér cicával, azt hiszem, ez a magyarázata. Három nyelven beszélek, az angolt is beleszámítva négyen, és biztos vagyok benne, hasznos tolmácsa lennék, ha ilyesmire lenne szüksége Franciaországban biztos vagyok benne mindent el tudnék intézni azokkal a szíjakkal amivel körültekerik az embert, mint szerdán is. Most szombat van, és maga távol van, és talán már meg is halt.

4

Jöjjön el majd újra hozzám, bármikor jön, én itt leszek ezen a zöld hegyen. Ha csak nem engedik meg, hogy írjak az apámnak, akit szívből szerettem.

Bocsánatot kérek. Ma nem vagyok teljesen ura magamnak. Majd megint írok, ha jobban érzem magam.

Viszontlátásra

NICOLE WARREN

Bocsánatot kérek.

DIVER KAPITÁNY,

Tudom, a lelkiismeret-vizsgálat nem a legjobb dolog egy olyan igen-igen ideges állapotban, mint amilyenben én vagyok, de szeretném, ha maga tudná, mi van velem. Múlt évben vagy mikor, Chicagóban odáig jutottam, hogy már a szolgákkal sem tudtam beszélni, az utcára se mentem ki, és egyre csak arra vártam, hogy valaki majd mindent megmagyaráz nekem. Olyan valakinek lett volna ez a kötelessége, aki ért hozzá. A vakot vezetni kell. Csakhogy senki nem mondott nekem semmit — csak a felét mondták meg, és én már annyira össze voltam zavarva, hogy azt se tudtam, mennyi kettő meg kettő. Az egyik férfi csinos volt — francia tiszt volt, és ő megértett. Egy szál virágot kaptam tőle, és azt mondta, hogy

2

plus petite et moins entendue2 volt. Összebarátkoztunk. Aztán elvesztettem. Én egyre betegebb lettem, és senki sem akadt, aki magyarázatot adjon. Van nekik egy daluk Szent Johannáról, ezt énekelték mindig, de olyan közönséges dal volt — csak megríkatott, mert akkor még semmi baj nem volt a fejemmel. Folyton szórakozásokra célozgattak, de akkor még oda se figyeltem. Aztán egy napon a Michigan körúton sétáltam, egyik mérföldet a másik után tettem meg, és végül megálltak mellettem egy autóval, de én nem voltam hajlandó beszállni. Végül

3

beráncigáltak, és ott voltak az ápolók. Azután lassan rájöttem mindenre, mert megéreztem, mi megy végbe másokban. Hát most már látja, mi a helyzet velem. És jót tesz az nekem, hogy itt vagyok, orvosokkal körülvéve, akik folyton azokon a dolgokon rágódnak, amiken itt éppenséggel nekem túl kéne tenni magam? Ezért ma írtam is az apámnak, hogy jöjjön és vigyen el innen. Örülök, hogy olyan

4

érdeklődéssel vizsgálja az embereket, és küldi vissza őket. Nagyon muris lehet.

És újra, egy másik levélből:

Talán kihagyhatná a következő vizsgálatot, és helyette írhatna nekem. Éppen most küldtek néhány hanglemezt, nehogy elfelejtsem a leckémet, és én valamennyit összetörtem, úgyhogy a nővér most hosszú ideig nem fog beszélni velem. Angol lemezek voltak, az ápolók úgysem értették. Egy chicagói orvos azt mondta, szimulálok, de valójában arra gondolt, hogy én egy hatos iker vagyok, és ilyet még sohasem látott. De én kívül voltam magamon akkor, s nem bántam, mit beszél, ha kívül vagyok magamon, általában nem bánom, mit beszélnek, ha egy millió lány lennék, akkor se.

Akkor este azt ígérte, megtanít játszani. Hát jó, azt hiszem, a szeretet minden, ami van, vagy legalábbis így kéne lenni. Különben örülök, hogy

2

olyan buzgón vizsgálja a betegeit.

Tout à vous3

NICOLE WARREN

Akadtak levelek, melyek tétova cezúrái közt komorabb ritmusok lüktettek.

KEDVES DIVER KAPITÁNY,

Azért írok magának, mert nincs senkim, akihez fordulhatnék, és úgy érzem, ha ez a bohózati helyzet egy magamfajta betegnek is ennyire nyilvánvaló, nyilvánvaló lesz az a maga szemében is. Az elmebajnak vége, és ha azt akarták, hát tessék, teljesen össze vagyok törve, meg vagyok alázva. Családom szégyenletes módon semmibe vesz, semmi haszna a segítségüket vagy a szánalmukat kérni. Elegem van mindenből, és egyszerűen az egészségem rovására megy, s csak az időmet vesztegetem, ha úgy teszek,

2

mint hogyha a baj, ami a fejemben van, gyógyítható lenne.

Hát itt vagyok ebben a félbolondokházában, pusztán azért, mert senki sem tartotta kötelességének, hogy bármiről megmondja nekem az igazságot. Ha előre tudom, mi fog történni, mint ahogy most már tudom, azt hiszem, kibírom, mert elég erős vagyok, de akiknek kötelességük lett volna, nem tartották helyesnek, hogy felvilágosítsanak.

3

És most, amikor mindent tudok, és ekkora árat fizettem ezért a tudásért, csak ülnek itt a nyomorult életükkel, és azt mondják, hogy higgyek csak abban, amiben annak előtte hittem. Különösen egyvalaki teszi ezt, de én már ismerem.

Teljesen egyedül vagyok, távol az óceánon túli barátoktól és a családtól. Félig önkívületben kószálom be itt az egész helyet. Ha tudna nekem egy tolmácsi állást (anyanyelvi fokon beszélek franciául és németül, folyékonyan olaszul s egy kicsit spanyolul), vagy el tudna helyezni a Vöröskeresztnél, mint frontápolónőt, és még ha ki is kéne mennem a frontra, akkor is nagy áldás lenne.

És újra:

Ha már nem fogadja el az én magyarázatomat arra nézve, mi a helyzet, legalább maga magyarázza meg nekem, mit gondol, mert magának olyan kedves cicaarca van, és nem az a furcsa tekintete, ami olyan divatos errefelé. Gregory doktortól kaptam egy fényképet magáról, nem olyan csinos rajta, mint az egyenruhájában, de fiatalabb.

MON CAPITAINE,

Nagyon örültem képeslapjának. Boldog vagyok, hogy olyan érdeklődéssel buktatja ki az ápolónőket — ó, én nagyon is jól értettem a maga megjegyzését. Csakhogy én attól a pillanattól kezdve, hogy először láttam, azt hittem, maga másfajta ember.

KEDVES CAPITAINE,

Ma ezt gondolom, holnap az ellenkezőjét. Igazában nines is más bajom, csak ez, meg valami őrült dac és az arányérzék teljes hiánya. Bárki ideggyógyászt ajánl, örömmel veszem. Ezek itt csak feküsznek a fürdőkádban, és a Játssz a saját udvarodban-t éneklik, mintha nekem lenne saját udvarom, ahol játszhatnék, vagy ha előre- vagy hátratekintek, valami reménysugaram. Újra megpróbálták azt az édességboltban,

2

és én kis híján leütöttem azt az embert a mérlegsúllyal, de lefogtak.

Többet nem írok magának. Nem vagyok egészen beszámítható.

És aztán egy hónapig egyetlen levél sem. És aztán hirtelen a változás:

…Lassan visszatérek az életbe.

…Ma a virágok és a felhők.

…A háború véget ért, és én nem is tudtam, hogy háború volt.

…Milyen kedves volt maga! A mögött a fehér cicaarca mögött maga nagyon bölcs lehet, csakhogy azon a képen, amit Mr. Gregorytól kaptam, nem úgy néz ki.

…Ma bementem Züriehbe, milyen furcsa érzés újra városban lenni.

…Ma bementem Bernbe, milyen édesek azok az órák!

…Ma elég magasra felmásztunk, aszfodéloszt és havasi gyopárt szedtünk.

Majd a levelek ritkultak, de ő mindegyikre válaszolt, íme az egyik:

Bárcsak belém szeretne valaki, mint azok a fiúk réges-régen, mielőtt megbetegedtem. Azt hiszem, évek telnek még el, míg újra ilyesmire gondolhatok.

De mikor Dick válasza ilyen vagy olyan okok miatt késett, lázas aggodalom tört fel belőle — egy szerelmes aggodalma: „Talán untatom”, és „Attól félek, messzire merészkedtem”, és „Éjszakánként folyton az jár az eszemben, talán beteg”.

Dick valóban beteg volt, influenzás. Mikor felépült, levelezésének formális részét kivéve mindent feláldozott a lassú lábadozás oltárán, és nemsokára Nicole emlékét is elhomályosította egy wisconsini telefonoskisasszony eleven jelenléte a Barsur-Aube-i főhadiszálláson. Az ajka piros volt, mint egy falragasz, és a kantinokban szemérmetlenül csak mint a „Kapcsolótáblát” emlegették.

Franz fontossága tudatában érkezett vissza az irodába. Dick arra gondolt, hogy valószínűleg kitűnő orvostudor válik belőle, már csak azért is, mert az a komor vagy szaggatott beszéd, mellyel egy ápolót vagy egy pácienst rendre int, nem az idegrendszeréből, hanem valami hatalmas és ártalmatlan hiúságból származik. Igazi érzelmeit gondosan megregulázta, és megőrizte magának.

— Nos, most végre valamit a lányról — mondta. — Persze rólad is szeretnék mindent tudni, és majd magamról is beszámolok, de első a lány, mert már nagyon régóta szeretnék róla beszélni veled.

Az iratgyűjtőben keresgélt, kiemelt egy köteg papirost, de miután gyorsan átlapozta, úgy találta, csak útjában van, és az íróasztalra rakta. Helyette inkább elmondta Dicknek a következő történetet.

HARMADIK FEJEZET

Másfél évvel ezelőtt dr. Dohmler néhány levelet váltott egy Lausanne-ban élő amerikai úriemberrel, bizonyos Mr. Devereux Warrennal, a chicagói Warren család fejével. Kitűzték a találkozó napját, és Mr. Warren megérkezett a klinikára Nicole nevű tizenhat éves lányával. A lány szemlátomást rossz állapotban volt, az ápolónője kivitte sétálni az intézet parkjába, amíg Mr. Warren tárgyalt.

Warren feltűnően jóképű férfi volt, még negyvennek sem látszott. Igazi amerikai típus, magas, széles vállú, jó alakú — un homme très chic,4 ahogy dr. Dohmler Franznak lefestette. Nagy szürke szemének kitágult pupillájában ott hagyta nyomát a napfény, a Genfi-tavon tett csónakázások emlékeként; egész fellépése arra vallott, hogy alaposan kiélvezte ezt a világot. A beszélgetés németül folyt, mert kiderült, hogy Warren Göttingenben nevelkedett. Ideges volt, és szemlátomást fölzaklatta az ügy.

— Dr. Dohmler, a lányomnak valami baj van a fejével. Egész sereg specialistát és ápolónőt fogadtam föl mellé, többször pihenőkúrát rendeltek neki, de a dolog most már meghaladja erőimet, és igencsak biztattak, hogy önhöz forduljak.

— Nagyon helyes — mondta dr. Dohmler. — Talán kezdje a legelején, és kérem, mondjon el mindent.

— Nincs legeleje, a családban legalábbis, amennyire én tudom, egyik ágon sincs nyoma elmebajnak. Az édesanyja akkor halt meg, amikor Nicole tizenkét éves volt, és én egyszerre voltam az apja és anyja, na persze a nevelőnők segítségével — szóval egyszerre voltam az apja és anyja.

Mikor ezt mondta, nagyon fölindult. Dr. Dohmler látta, hogy könnyek csillognak a szeme sarkában, és most először vette észre, hogy a leheletén whiskyszag érzik.

— Kisgyerek korában bűbájos, drága volt… mindenki bomlott érte, mindenki, aki kapcsolatba került vele. Az esze úgy fogott, mint a borotva, és boldog volt, mint a madár. Szeretett olvasni, rajzolni, táncolni és zongorázni — mindent szeretett. Gyakran mondta a feleségem, hogy ő az egyetlen a gyerekek közül, aki éjszaka sohasem sír. Van egy nagyobb lányom is, volt egy fiam is, meghalt, de Nicole. Nicole. Nicole volt a…

Elhallgatott. Dr. Dohmler kisegítette:

— Tökéletesen normális, értelmes, boldog gyerek volt.

— Tökéletesen.

Dr. Dohmler várt. Mr. Warren a fejét rázta, hosszan sóhajtott, gyors pillantást vetett dr. Dohmlerra, és aztán újra a padlóra meredt.

— Körülbelül nyolc hónapja, de az is lehet, hogy hat, az is lehet, hogy tíz… próbálom kiszámítani, de képtelen vagyok pontosan felidézni, hol voltunk éppen, amikor olyan furcsán kezdett viselkedni… olyan őrülten. A nővére említett először valamit vele kapcsolatban… mert Nicole az én szememben még mindig ugyanaz volt, mint régen — tette hozzá meglehetősen kapkodva, mintha valaki azzal vádolná, hogy ő is hibás —, ugyanaz az édes kislány. Az első dolog az inassal történt.

— Ó, igen — mondta dr. Dohmler, s bólintott tiszteletre méltó koponyájával, mintha, akárcsak Sherlock Holmes, már várta volna az inast, és mintha ezen a ponton csakis egy inas léphetne a színre.

— Volt egy inasom… évek óta szolgált a háznál. Mellesleg svájci. — Felnézett: dr. Dohmler honfiúi helyeslését várta. — És Nicole-nak valami őrült gondolata támadt az inassal kapcsolatban. Azt gondolta, hogy az inas meg akarja környékezni… persze akkor elhittem neki, és ki is dobtam az inast, de most már tudom, hogy ostobaság volt.

— Mit mondott a kislány, mit tett vele?

— Na, itt kezdődik a dolog… az orvosok nem tudták kiszedni belőle. Csak bámult rájuk, mintha nekik igazán illene tudniuk, mit tett vele az inas. De feltétlenül úgy értette, hogy tisztességtelen ajánlatot tett neki… efelől nem hagyott bennünket kétségben.

— Értem.

— Persze olvastam arról, hogy magányos asszonyok gyakran azt hiszik, férfi rejtőzik az ágyuk alatt, és így tovább, de hogy juthatott ilyesmi Nicole eszébe? Ha akarja, bármelyik fiatalember a lábainál hever. Lake Forestben voltunk… nyári üdülőhely Chicago mellett van ott egy villánk… és ő egész nap odakint golfozott vagy teniszezett a fiúkkal. És egyik-másik komolyan tette neki a szépet.

Warren egész idő alatt az összeaszott, vén dr. Dohmlerhoz intézte szavait, aki közben, legalábbis agyának egy részével, szüntelenül Chicagóra gondolt. Egyszer fiatal korában előadónak, docensnek hívták meg a chicagói egyetemre, és ha akkor elmegy, ma már talán gazdag ember, saját klinikája van, és nem csak egy klinika szerény kis részvényese. De mikor eszébe jutott, milyen keveset tud arról az egész vidékről, azokról a búzaföldekről, a végtelen prérikről, úgy döntött, mégsem megy. Ám akkoriban sokat olvasott Chicagóról, a nagy dinasztiákról, az Armourokról, a Palmerekről, a Fieldekről, Crane-ekről, Warrenekről, Swiftekről és McCormickokról, meg a többiről, és azóta szép számmal érkeztek hozzá páciensek Chicagónak és New Yorknak e fent említett rétegéből.

— Az állapota egyre rosszabbodott — folytatta Warren. — Rohama volt, vagy ilyesmi… egyre őrültebb dolgokat mondott. A nővére leírt ezek közül néhányat. — Egy sokszorosan összehajtogatott papírdarabot nyújtott át az orvosnak. — Szinte mindig férfiakról, hogy megtámadják, olyanok, akiket ismert, vagy ismeretlen férfiak az utcán, akárki.

Elmondta, mennyire megrémültek, mennyire kétségbeestek, milyen borzalmakon ment végig ilyen körülmények között a család, elmondta, milyen hiábavaló erőfeszítéseket tettek Amerikában, s hogy aztán végső reményét a környezetváltozásba vetve, hogyan dacolt a tengeralattjáró-blokáddal, s hozta a lányát Svájcba.

— …egy USA-cirkálón — határozta meg pontosan némi hauteur-rel5 a hangjában. — Véletlen szerencse, hogy sikerült nyélbe ütnöm ezt az utat. És hadd tegyem hozzá — bocsánatkérően elmosolyodott —, ahogy mondják: a pénz nem akadály.

— Minden bizonnyal — helyeselt szárazon Dohmler.

Nem értette, miért és mivel kapcsolatban hazudik neki ez az ember. Vagy ha téved, akkor is miféle hamisság hatja át az egész szobát, ezt a tweedöltönyös, jóképű férfit, aki egy sportoló hanyagságával terpeszkedik el a székén? A tragédia ott volt, kívül, a februári napon, a kismadár, aki valahol összezúzta a szárnyait, itt belül pedig minden olyan silány volt, silány és hamis.

— Szeretnék— beszélni vele— most— néhány percre — mondta dr. Dohmler, és angolra váltott át, mintha így közelebb kerülhetne Warrenhoz.

Azután, hogy Warren otthagyta a lányát, és visszatért Lausanne-ba, és eltelt néhány nap, a doktor és Franz összeült Nicole nyilvántartólapja fölött:

Diagnostic: Schizophrenic. Phase aiguë en décroissance. La peur des hommes est un symptôme de la maladie, et nestpoint constitutionnelle… Le pronostic doit rester réservé.6

És ahogy teltek-múltak a napok, egyre nagyobb izgalommal várták Mr. Warren beígért második látogatását.

Mr. Warren azonban nem sietett. Két hét elteltével dr. Dohmler írt neki. Mikor további hallgatás volt a válasz, valami olyasmit követett el, ami akkoriban une folie-nak7 számított, és telefonált a veveyi Nagyszállóba. Mr. Warren inasától megtudta, hogy gazdája éppen csomagol, mert hamarosan útra kel Amerikába. De miután figyelmeztették, hogy a hívás díja, a negyven svájci frank, a klinikát terheli majd, dr. Dohmlernak segítségére sietett a Tuileries-gárdista vére, és Mr. Warren máris ott volt a telefonnál.

— Kérem… feltétlenül szükséges… igen, hogy eljöjjön. A lánya egészsége… ezen áll vagy bukik. Nem vállalhatom a felelősséget!

— De hát, ide figyeljen, doktor, erre való maga, nem? Sürgős hívásom volt, haza kell mennem.

Dr. Dohmler még soha senkivel nem beszélt ekkora távolságból, de olyan eltökélt hangon közölte ultimátumát a telefonba, hogy a kétségbeesett amerikai a vonal másik végén beadta a derekát. Mikor másodszor is megérkezett a Zürichi-tó partjára, fél perc sem telt el, és Warren megtört: daliás vállát iszonyú zokogás rázta a kényelmes felöltő alatt, szeme vörösebb volt, mint a legvakítóbb nap a Genfi-tavon, és elmondta az iszonyú történetet:

— Egyszer csak megtörtént — mondta rekedten. — Nem tudom… nem tudom. Mikor az édesanyja meghalt, kicsi volt még, reggelente odajött hozzám az ágyba, ott is aludt. Sajnáltam szegénykét. Ó, azután bárhova mentünk, kocsin vagy vonaton, fogtuk egymás kezét. Mindig énekelt nekem. Mindig azt mondogattuk: „Na, ma délután fittyet hányunk az egész világnak… csak egymásé leszünk… ma délelőtt az enyém vagy.” — Bágyadt gúny lopakodott a hangjába. — Az emberek azt mondták, milyen csodálatos apa, milyen csodálatos lány… a szemüket törölgették. Olyanok voltunk, mint a szerelmesek… és aztán hirtelen azok is lettünk, szerelmesek… és tíz perc múlva, hogy megtörtént, agyon tudtam volna lőni magam… s ha nem vagyok ilyen átkozott gyáva, meg is teszem, de nem volt hozzá bátorságom.

— És azután? — mondta dr. Dohmler, és újra eszébe jutott Chicago, meg az a szelíd, sápadt, cvikkeres úriember, aki harminc évvel ezelőtt Zürichben tetőtől talpig végigmérte. — Folytatódott ez a dolog?

— Ó, nem! Ő majdnem… szemlátomást azonnal kijózanodott. Hidegen csak ennyit mondott: „Semmi baj, semmi baj, papa. Nem számít. Semmi baj.”

— Következmények nem voltak?

— Nem. — Hirtelen görcsösen felzokogott, és néhányszor kifújta az orrát. — De most itt a következmény.

Amikor a történet végére ért, Dohmler hátradőlt a középosztály bírói karosszékébe, és élesen azt mondta magában: „Paraszt” — ez a megjegyzés egyike volt azoknak a feltétlen e világi ítéleteknek, amelyeket húsz év alatt megengedett magának. Aztán így szólt:

— Szeretném, ha megszállna egy zürichi szállodában, ott töltené az éjszakát, és reggel kijönne hozzám.

— És aztán?

Dr. Dohmler széttárta széles tenyerét, amelyen egy szopós malac is elfért volna.

— Chicago — indítványozta.

TARTALOM

Első könyv – KÓRTÖRTÉNET – 1917-1919

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Második könyv – ROSEMARY – 1919-1925

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Harmadik könyv – VÉRVESZTESÉGEK – 1925

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Negyedik könyv – MENEKÜLÉS – 1925-1929

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Ötödik könyv – HAZAFELÉ – 1929-1930

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 150 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License