PÁN PÉTER
A KENSINGTON KERTBEN

1. FEJEZET

A KERT BEMUTATÁSA

Meglátjátok, nehéz lesz követni Pán Péter kalandjait, ha nem vagytok ismerősek a Kensington-kertben. Londonban van, ott, ahol a király lakik, és szinte mindennap kivittem ide Davidet, hacsak nem tűnt kimondottan lázasnak. Még soha egyetlen gyerek sem járta be az egész Kertet, mert nagyon hamar eljön az ideje a visszafordulásnak. Azért jön hamar el az ideje a visszafordulásnak, mert ha az ember olyan kicsi, mint David, akkor tizenkettőtől egyig alszik. Ha az ember mamája nem volna ennyire biztos abban, hogy a gyereke tizenkettőtől egyig alszik, akkor igen valószínű, hogy az egész Kertet bejárhatná.

A Kertet egyik oldalról omnibuszok végtelen sora szegélyezi, és a dadának akkora hatalma van ezek felett, hogy ha bármelyiknek int az ujjával, mind nyomban megáll az összes. Azután a dada biztonságban átkíséri az embert a túloldalra. A Kertnek nem csak egy, hanem több kapuja is van, de ez az, amin az ember bemegy, és még mielőtt bemenne, szót vált a léggömbös asszonysággal, aki a kapu előtt ül. Ő ennél közelebb nem merészkedhet a Kert belsejéhez, mivel ha csak egy pillanatra is elengedné a korlátot, a léggömbök a magasba emelnék és elrepítenék. Mozdulatlanul ül ott, mivel a léggömbök folyton ráncigálják, és az erőlködéstől már egészen kivörösödött az arca. Egyszer egy új asszonyság lett helyette, mert a régi elengedte a korlátot, és David ugyan nagyon sajnálta őt, de ha egyszer már úgyis elengedte, szívesen végignézte volna, ahogy elrepül.

A Kert borzasztóan hatalmas, fák millióival és ezreivel van tele, és az ember először a Fügéshez érkezik, de nem szívesen időz itt, mert a Fügés a felsőbbrendű apró személyek pihenőhelye, akiknek tilos elvegyülni a közönséges emberek között, és a legenda szerint azért nevezik így ezt a helyet, mert ezek tetőtől talpig fügelevélbe öltöznek. Ezeket a finnyás alakokat David és a többi hős lenézően fügéknek nevezi, és abból is látszik, milyen modor és szokások jellemzik a Kert ezen piperkőc részét, ha elárulom, hogy a krikettet itt krikettjátéknak nevezik. Egy-egy lázadó füge néha átmászik a kerítésen, ki a nagyvilágba, ilyen volt például Miss Mabel Grey, akiről majd mesélek, amikor elérkezünk Miss Mabel Grey kapujához. Ő volt az egyetlen igazán hírneves füge.

Most a Széles Sétányon járunk, és ez sokkal nagyobb, mint az összes többi sétány, hasonlóképp ahhoz, ahogy az embernél nagyobb a papája. David azon töprengett, vajon a sétány először kicsi volt-e, és aztán egyre csak nőtt-e, mígnem egészen felnőtt, és hogy vajon a többi sétány mind az ő gyereke-e, és rajzolt is egy képet, amin remekül elszórakozott: a Széles Sétány volt rajta, ahogy épp egy kis sétányt levegőztet egy babakocsiban. A Széles Sétányon mindenkivel találkozni lehet, akivel érdemes, és általában van velük egy felnőtt is, aki nem engedi, hogy a nedves fűre lépjenek, és aki egy pad sarkára állítja őket büntetésből, ha veszett kutya vagy Mary-Ann módra viselkednek. Mary-Ann módra az viselkedik, aki úgy viselkedik, mint egy lány: sivalkodik, mert a dadája nem veszi fel, vagy a hüvelykujjával a szájában mézesmázosan mosolyog, ami gyűlöletes egy tulajdonság; veszett kutya módra viselkedni ellenben annyit tesz, hogy az ember mindenbe belerúg, s ez némi megelégedéssel tölti el.

Ha minden fontos helyet megmutatnék, ahogy végigmegyünk a Széles Sétányon, már azelőtt itt lenne az ideje visszafordulni, hogy odaérünk, úgyhogy épp csak rámutatok a botommal Cecco Hewlett Fájára, ami arról emlékezetes, hogy Cecco elveszített ott egy pennyt, és amikor keresni kezdte, egy kétpennyst talált. Azóta is komoly ásatások folynak ott. Feljebb a sétányon ott a kis faházikó, ahol Marmaduke Perry elbújt. Nincs szörnyűbb történet a Kertben, mint ezé a Marmaduke Perryé, aki három napon keresztül viselkedett Mary-Ann módra, és büntetésül a nővére ruháiban kellett megjelennie a Széles Sétányon. A kis faházban bújt el, és addig nem volt hajlandó előjönni, amíg nem hoztak neki zsebes térdnadrágot.

Az ember ezután megpróbál odamenni a Kerek Tóhoz, de a dadák azt utálják, mivel nincs hozzá bátorságuk, és ilyenkor a másik irányba mutogatnak, a Nagy Penny és a Baba Palotája felé. A Baba volt a Kert leghíresebb kisbabája, egyes-egyedül, rengeteg játékbaba társaságában lakott a palotában, ezért az emberek becsöngettek hozzá, ő pedig azonnal kipattant az ágyból, pedig már elmúlt este hat, gyertyát gyújtott, ajtót nyitott a hálóingében, és akkor mindenki örvendezve azt kiáltotta: „Éljen soká Anglia királynője!” Davidet leginkább azt ejtette gondolkodóba, hogy a baba honnét tudta, hol tartják a gyufát. A Nagy Penny ennek a babának a szobra volt.

Ezután a Bukkanóhoz érünk, ez a Széles Sétány azon része, ahol az összes nagy futóverseny zajlik; és bár az embernek nem állt szándékában futni, mégis futásnak ered, ha a Bukkanóhoz ér, olyan lenyűgöző, csúszkálásra csábító hely ez. Gyakran megesik, hogy aki a feléig lefutott, megáll, és már el is veszett; de van a közelben egy másik faházikó, Elveszett Ház a neve, ott az ember szól a férfinak, hogy elveszett, és akkor ő megtalálja. Remek móka lefelé rohanni a Bukkanón, de szeles napokon nem lehet, mert olyankor az embert nem viszik ki oda, ám ilyenkor a lehullott levelek lerohannak helyette. Szinte senki sem kapható olyan könnyen egy kis mókázásra, mint a lehullott levelek.

A Bukkanóról látni a kaput, amit Miss Mabel Greyről neveztek el; ő az a füge, akiről ígértem, hogy mesélni fogok. Mindig két dada volt vele, vagy pedig egy mama és egy dada, és sokáig mintagyereknek számított, aki mindig az asztaltól elfordulva köhögött, és úgy üdvözölte a többi fügét, hogy „Örvendek”, és nem játszott más játékot azon kívül, hogy kecsesen eldobott egy labdát, azután hagyta, hogy a dajka visszahozza neki. De egy napon belefáradt az egészbe, és veszett kutya lett belőle, és hogy bebizonyítsa, tényleg veszett kutya, először kioldozta mind a két cipőfűzőjét, és kidugta a nyelvét szép sorban a négy égtáj felé. Azután a selyemövét belehajította egy pocsolyába, és addig ugrált rajta, amíg a ruháját össze nem fröcskölte sáros vízzel, majd pedig átmászott a kerítésen, és egy sor hihetetlen kalandba keveredett, azzal kezdve, hogy mind a két cipőjét lerúgta. Végül odament a kapuhoz, ami most róla van elnevezve, és azon át kiszaladt azokra az utcákra, ahol David meg én még sosem jártunk, pedig hallottuk már a dübörgő zajukat, és egyre csak rohant tovább, és többé nem is hallottunk volna róla, ha a mamája fel nem ugrik egy omnibuszra, hogy elébe kerüljön. Mondanom sem kell, mindez régen történt, és ez nem az a Mabel Grey, akit David ismer.

Ha továbbmegyünk a Széles Sétányon, jobbra a Babasétányt látjuk, ahol annyi a babakocsi, hogy az ember átkelhetne az egyik oldaláról a másikra úgy, hogy végig kisbabákon lépked, de a dadák ezt nem engednék. Erről a sétányról egy Bunting Hüvelykujja nevezetű átjáró vezet a Piknik utcába, ahol igazi teáskannák vannak, és gesztenyevirág potyog az ember bögréjébe, miközben iszik. Egészen közönséges gyerekek is szoktak itt piknikezni, és a virág az ő bögréjükbe is ugyanúgy belepotyog.

Azután következik Szent Govor kútja, ami tele volt vízzel, amikor Malcolm, a Bátor beleesett. A mamája nagyon szerette, ő pedig megengedte neki, hogy az nyilvános helyen átkarolja a nyakát, mivel a mamája özvegyasszony volt, de Malcolm szerette a kalandokat, és szívesen játszott egy kéményseprővel, aki már jó sok medvét elejtett. A kéményseprőt Kormosnak hívták, és egy nap, amikor a kút mellett játszottak, Malcolm beleesett, és bele is fulladt volna, ha Kormos nem ugrik utána és nem menti ki; a víz tisztára mosta Kormost, és kiderült róla, hogy nem más, mint Malcolm rég elveszett apja. Így hát Malcolm többé nem engedte, hogy a mamája átkarolja a nyakát.

A kút és a Kerek Tó között ott vannak a krikettpályák, és gyakran olyan sokáig tart, míg kiválasztják a csapatokat, hogy alig marad idő krikettre. Mindenki elsőnek akar ütős lenni, és amint kiesett, már dob is, hacsak az ember nem jobb nála birkózásban, és amíg az illetővel birkózik, a pályaszéli játékosok szétszélednek, és elkezdenek mást játszani. A Kertben kétféle krikett ismert: a fiúkrikett, ez az igazi krikett, ezt ütővel szokás játszani; és a lánykrikett, amit teniszütővel és nevelőnővel. A lányok igazából nem tudnak krikettezni, és miközben az ember a hiábavaló erőfeszítéseiket nézi, viccesen nyög hozzá nekik. Ennek ellenére volt egy igen kellemetlen eset, amikor pár arcátlan lány kihívta David csapatát, és egy Angela Clare nevezetű nyugtalanító teremtésnek annyi cseles dobása volt, hogy… De inkább nem mesélek többet arról a sajnálatos mérkőzésről, hanem sietve továbbhaladok a Kerek Tóhoz, mert ez a középpont, az egész Kert körülötte forog.

Azért kerek, mert a Kert kellős közepén fekszik, és aki elér idáig, az már nem akar továbbmenni. A Kerek Tónál képtelenség egyfolytában jónak lenni, bármennyire is igyekszik az ember. A Széles Sétányon végig jó tud lenni, de a Kerek Tónál nem, mégpedig azért nem, mert elfeledkezik róla, és amikor eszébe jut, már olyan vizes, hogy úgyis mindegy, nyugodtan lehet még vizesebb. Vannak, akik vitorlásokat úsztatnak a Kerek Tavon, olyan nagy vitorlásokat, hogy targoncán kell kihozni őket idáig, vagy néha babakocsin, és olyankor a babának bizony gyalogolnia kell. A Kertben a karikalábú gyerekeknek túl hamar járniuk kellett, mert a papájuknak kellett a babakocsi.

Az ember leghőbb vágya egy vitorlás jacht, ami úszik a Kerek Tavon, és végül kap is egyet ajándékba a bácsikájától, és kivinni a tóhoz az első napon csodálatos dolog, ahogy azokkal a fiúkkal beszélgetni is, akiknek nincsen bácsikájuk, de hamarosan szívesebben hagyja otthon. Mert a legkedvesebb vízi járművet, ami kifut a Kerek Tóra, bothajónak hívják, mivel eléggé hasonlít egy botra, egészen addig, amíg vízre nem kerül, és az ember fogja a zsinórját. Azután amint elindul körbe, és húzza maga után, látja, ahogy apró emberkék futkosnak a fedélzeten, vitorlák bomlanak ki varázslatos módon, a szellő beléjük kap, és átmulatott éjszakákat tölt a gőzös jachtok előtt ismeretlen, eldugott kikötőkben. Az éjszaka egy szempillantás alatt véget ér, és a hetyke hajó újra útra kel a szelek szárnyán, bálnák fröcskölnek, az ember elsüllyedt városok felett siklik tova, kalózokkal kerül csetepatéba, és korallszigeteken vet horgonyt. Közben az ember magányos, mivel két fiú együtt nem kalandozhat messzire a Kerek Tavon, és bár beszélhet magában az út alatt, parancsokat osztogat, amiket sietve végre is hajt, de amikor itt az ideje hazamenni, nem tudja már, merre járt, és mi dagasztotta a vitorláit, az elrejtett kincset pedig elzárta a hajófenékbe, és lehet, hogy majd csak egy másik kisfiú fogja kinyitni évekkel később.

De azoknak a jachtoknak viszont semmi sincs a fenekében. Vajon van olyan, aki a tavon vitorlázó jachtok miatt tér vissza ifjúsága színterére? Jaj, dehogy! A bothajóhoz kötődik megannyi emlék. A jachtok csupán játékszerek, csak egy tavacskán képesek átkelni, a gazdájuk pedig zöldfülű tengerész, a bothajó ellenben tengerjáró. Ti, jachtosok a pálcáitokkal, azt hiszitek, mindenki azért jött, hogy titeket bámuljon, pedig a hajótoknak semmi keresnivalója itt, és ha mindegyik fedélzetére leszállnának a kacsák, és elsüllyesztenék őket, a Kerek Tavon ugyanúgy folyna tovább az élet.

Az ösvények mind a tónál gyűlnek össze, akárcsak a gyerekek. Vannak köztük közönséges ösvények, ezeknek korlát van a két oldalán, és levett kabátos emberek építik őket, de a többi kóbor ösvény hol kiszélesedik, hol pedig olyan keskeny, hogy terpeszben átéri őket az ember. Az ilyet Magától Lett Ösvénynek hívják, és David szerette volna látni, milyen, amikor épp magától lesz egy ilyen. De arra jutottunk, hogy hasonlóan a Kertben történő csodálatos dolgok többségéhez, ez is éjszaka zajlik, a kapuzárás után. Arra is rájöttünk, hogy az ösvények azért lesznek maguktól, mert másképp nem juthatnának el a Kerek Tóhoz.

Az egyik ilyen kóbor ösvény onnét jön, ahol a birkákat nyírják. Nekem azt mesélték, hogy amikor David göndör fürtjeit levágták a fodrásznál, szemrebbenés nélkül mondott búcsút nekik, igaz, a mamája azóta sem az a vidám teremtés, aki előtte volt; ezért David utálja, ha a birkák elszaladnak a birkanyíró elől, és gúnyosan kiabálja feléjük, hogy „gyáva nyuszi”! De amikor a férfi a két lába közé szorítja a birkát, David az öklét rázza felé, amiért akkora ollót használ. A másik meglepő pillanat az, amikor a férfi visszahajtja a piszkos gyapjút a birkák válláról, és egyszerre úgy festenek, mint a hölgyek a színházi páholyban. A birkák annyira félnek a nyírástól, hogy egészen kifehérednek és lesoványodnak tőle, és amint elengedik őket, nyomban nekilátnak füvet legelni, nyugtalanul, mintha attól félnének, hogy sosem lesznek érdemesek arra, hogy megegyék őket. David azon morfondírozik, vajon megismerik-e egymást most, hogy olyan másképp néznek ki, és hogy vajon tudják-e, kivel kell verekedniük. Remekül verekednek, nem úgy, mint a vidéki birkák, és minden évben megrémítik a bernáthegyi kutyámat, Porthost. Ő egy egész legelőnyi vidéki birkát képes megfutamítani, elég, ha csak jelzi, hogy jön, de a városi birkák közeledése nem ígér szelíd szórakozást, és ilyenkor Porthosnak eszébe jut, mi történt előző évben. Nem tud méltósággal visszavonulni, inkább megáll és körülnéz, mintha csak a tájat csodálná, majd kisvártatva elegánsan és közönyösen elsétál, és vet rám egy pillantást a szeme sarkából.

Itt a közelben kezdődik a Serpentine. Ez egy szép tó, és az alján van egy vízbefúlt erdő. Ha az ember lekukucskál a szélén, láthatja, hogy a fák mind fejjel lefelé nőnek benne, és azt beszélik, éjszaka vízbefúlt csillagok is vannak benne. Ha ez igaz, akkor Pán Péter látja őket, amikor áthajózik a tavon a Rigó Fészkében. A Serpentine-nak csak egy kis része van bent a Kertben, mert hamarosan áthalad egy híd alatt, a messzeségbe, ahol a sziget van – ott születnek a madarak, akikből a kisfiúk és a kislányok lesznek. Senki emberfia nem teheti be a lábát a szigetre, kivéve Pán Pétert (ő csak félig ember), de rá lehet írni egy cédulára, ki mit szeretne (fiút vagy lányt, barnát vagy szőkét), és azután papírhajót hajtogatni belőle, és vízre tenni, hogy sötétedés után elérje Pán Péter szigetét.

Most már hazafelé tartunk, bár természetesen egy nap alatt igazából nem tudunk eljutni ilyen sok helyre. Mostanra már rég cipelnem kellett volna Davidet, és minden padon megpihenni, mint az öreg Mr. Salford. Így hívtuk, mert mindig egy Salford nevű szép helyről mesélt nekünk, ahol született. Vackorhoz hasonlatos öregúr volt, aki egész nap a Kertet járta, padról padra ült, és keresett valakit, aki ismeri Salford városát. Amikor már egy éve vagy még régebb óta ismertük, tényleg találkoztunk egy másik idős, magányos férfival, aki egyszer Salfordban töltött egy hétvégét, szombattól hétfőig. Szelíd, félénk ember volt, a lakcímét a kalapjában hordta, és London bármelyik részében volt dolga, először mindig elment a Westminster-apátsághoz, az volt a kiindulópontja. Diadalmenetben kísértük el a barátunkhoz a szombattól hétfőig tartó kiruccanás történetével, és sose fogom elfelejteni, milyen mohó örömmel vetette rá magát Mr. Salford. Azóta is cinkostársak, és észrevettem, hogy Mr. Salford, aki persze viszi a szót, szorosan kapaszkodik a másik öregember kabátjába.

Az utolsó két hely, mielőtt odaérnénk a mi kapunkhoz, a Kutyatemető és az erdei pinty fészke, de úgy teszünk, mintha nem tudnánk, mi az a Kutyatemető, mivel Porthos mindig velünk van. A fészek nagyon szomorú hely. Egészen fehér, és csodálatos körülmények között találtunk rá. Épp még egyszer körülnéztünk a bokrok között, David elveszett gyapjúlabdáját kerestük, de a labda helyett egy csodaszép fészket találtunk, ami gyapjúból készült, és négy tojás volt benne, melyeken a karcolások nagyon hasonlítottak David kézírására, úgyhogy szerintünk biztos levelet írt rájuk a mama a fiókáknak odabent. Ahányszor a Kertben jártunk, mindig felkerestük a fészket, vigyázva, nehogy meglásson minket valamelyik kegyetlen fiú, és morzsát szórtunk a madárnak, ő pedig hamarosan a barátainak tekintett minket, ült a fészkén, és kedvesen, felhúzott vállal nézett ránk. De egyik nap már csak két tojás volt a fészekben, legközelebb pedig már egy se. A legszomorúbb az volt az egészben, hogy a szegény kis erdei pinty ott repdesett a bokrok között, és a szemrehányó tekintetéből tudtuk, azt hiszi, mi tettük; és David ugyan megpróbálta elmagyarázni neki, de olyan régen beszélt utoljára madárnyelven, hogy tartok tőle, a pinty nem értette. Aznap Daviddel a szemünket törölgetve mentünk haza a Kertből.

2. FEJEZET

PÁN PÉTER

Ha az ember megkérdi a mamáját, hogy hallott-e Pán Péterről, amikor még kislány volt, azt fogja felelni: „Hát persze, hogy hallottam, gyermekem!”, és ha megkérdi tőle, hogy Péter akkoriban is kecskeháton lovagolt-e, azt fogja felelni: „Micsoda ostoba kérdés, hát persze, hogy azon!” De ha az ember megkérdi a nagymamáját, ő hallott-e Pán Péterről kislány korában, ő is azt fogja felelni: „Hát persze, hogy hallottam, gyermekem!”, viszont ha megkérdi tőle, hogy Péter akkoriban kecskeháton lovagolt-e, azt feleli, hogy ő még életében nem hallott arról, hogy Péternek kecskéje volna. Lehet, hogy elfelejtette, néha az ember nevét is elfelejti, és Mildrednek szólítja, pedig az a mama neve. Mégis, egy olyan fontos dolgot, mint a kecske, aligha felejthet el. Tehát a nagymama kislány korában nem volt kecske. Ez mutatja, hogy Pán Péter történetét a kecskével kezdeni éppolyan ostobaság, mint ha valaki előbb veszi fel a kabátot, mint a mellényt.

Persze ez azt is mutatja, hogy Péter már nagyon öreg, de ő igazából mindig ugyanannyi idős, így ez a legkevésbé sem számít. Egyhetes, de annak ellenére, hogy régen született, még sosem volt születésnapja, és esély sincs arra, hogy valaha is legyen. Ennek az az oka, hogy hétnapos korában megszökött az emberi létből az ablakon át, és visszarepült a Kensington kertbe.

Ha azt hiszitek, hogy ő volt az első kisbaba, aki meg akart szökni, akkor látszik, teljesen elfelejtettétek a kiskorotokat. Amikor David először hallotta ezt a történetet, egészen biztos volt benne, hogy ő sose próbált megszökni, de én mondtam neki, hogy gondoljon csak vissza erősen, szorítsa a kezét a halántékára, és amikor erősen csinálta, még annál is erősebben, akkor határozottan emlékezett a kiskori vágyakozásra, hogy visszatérjen a fák koronájába; és ezzel az emlékkel együtt továbbiak is felbukkantak, például hogy az ágyban fekve azt tervezte, megszökik, amint a mamája elaludt, meg hogy egyszer a mamája félúton felfelé a kéményben csípte fülön. Minden gyerek felidézhet ilyen emlékeket, ha erősen a halántékára szorítja a kezét, hisz mivel mind madarak voltak, mielőtt emberré lettek, természetesen kissé vadak még az első pár hétben, és nagyon viszket a válluk ott, ahol korábban a szárnyuk volt. Legalábbis David így mesélte nekem.

Itt meg kell említenem, hogy a következőképp alakul ki nálunk egy történet: először én elmesélem neki, azután ő elmeséli nekem, de ezt már egy egész más történetnek vesszük, és azután én újra elmesélem az ő kiegészítéseivel együtt, és így megy ez egészen addig, amíg már senki sem tudja megmondani, hogy a történet inkább az övé, vagy az enyém. A Pán Péterről szóló történetben például a cselekmény váza és az erkölcsi tanulságok nagy része az enyém, igaz, nem az összes, mert ez a fiú szigorú erkölcscsősz is tud lenni, de az érdekes részek a kisbabák természetéről és szokásairól madárkorukban főleg David visszaemlékezései, ami akkor jutott eszébe, amikor a halántékára szorította a kezét, és erősen gondolkodott.

Szóval Pán Péter az ablakon át jutott ki, amin nem volt rács. A párkányon állva látta a fákat a távolban, ez nyilvánvalóan a Kensington kert volt, és amint megpillantotta őket, teljesen megfeledkezett arról, hogy ő egy hálóinges kisfiú, és már el is röppent a házak felett a Kertbe. Csodálatos, hogy szárnyak nélkül is tudott repülni, de a helyük rettentően viszketett, és… talán mindannyian tudnánk repülni, ha olyan halálbiztosak volnánk benne, hogy képesek vagyunk rá, mint Pán Péter volt azon az estén.

Vidáman szállt le a nyílt pázsitra a Baba Palotája és a Serpentine-tó között, és az első dolga az volt, hogy a hátára feküdt és rugdalózni kezdett. Nem is emlékezett arra, hogy valaha is ember volt, azt hitte, madár, külsőre is éppúgy, mint az első időkben, és amikor megpróbált elkapni egy legyet, nem tudta, hogy azért vétette-e el, mert a kezével próbálta megragadni, és egy madár ilyet persze sosem tesz. De azt látta, hogy biztosan elmúlt már a Záróra, mert sok tündér volt a környéken, és mind túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy észrevegye őt; reggelit készítettek, megfejték a teheneiket, vizet húztak, és a többi, és a vizesvödrök láttán ő is megszomjazott, így elrepült a Kerek Tóhoz, hogy igyon. Lehajolt, és a csőrét a vízbe dugta; mármint ő azt hitte, az a csőre, de persze csak az orra volt, és emiatt csak kevés vízhez jutott, és nem frissült fel tőle úgy, ahogy szokott, így ezután egy pocsolyánál próbálkozott, és egyenest belepottyant a közepébe. Amikor egy igazi madár pottyan bele a pocsolya közepébe, széttárja a tollait, és a csőrével addig igazgatja őket, míg meg nem száradnak, de Péter nem emlékezett, mi ilyenkor a teendő, és inkább durcásan aludni tért a Babasétányon található csüngő ágú vérbükkön.

Először nehezére esett egyensúlyozni az ágon, de hamarosan eszébe jutott, hogyan kell, és elaludt. Már jóval reggel előtt felébredt, vacogott, és azt mondta magában:

– Még sosem voltam a szabad ég alatt egy ilyen hideg éjszakán – pedig ennél sokkal hidegebb éjszakákat is a szabad ég alatt töltött madár korában, de persze mindenki tudja, hogy ami egy madárnak meleg éjszakának tűnik, az hideg egy hálóinges kisfiúnak. Péter furcsán kényelmetlenül érezte magát, zúgott a feje; hangos zajt hallott, erre hirtelen körülnézett, pedig valójában ő maga tüsszögött. Volt valami, amit nagyon akart, és bár azt tudta, hogy akarja, nem jutott eszébe, mi az. Azt akarta annyira, hogy a mamája fújja ki az orrát, de ez nem ötlött fel benne, így elhatározta, hogy a tündérekhez fordul felvilágosításért. Róluk az a hír járja, hogy sok mindent tudnak.

Épp ketten sétáltak egymás derekát átkarolva a Széles Sétányon, és Péter leugrott, hogy megszólítsa őket. A tündérek néha összezördülnek a madarakkal, de udvarias kérdésre általában udvarias választ adnak, így Péter elég dühös volt, amikor ezek ketten abban a pillanatban elszaladtak, hogy meglátták őt. Egy másik egy kerti székben heverészett, és egy postabélyeget olvasott, amit egy ember ejthetett le, de amikor meghallotta Péter hangját, rémülten beugrott egy tulipán mögé.

Péter egészen összezavarodott, amikor rájött, hogy minden tündér menekül előle, akivel csak találkozik. Egy csapat munkás, akik épp egy légyölő galócát vágtak ki, hanyatt-homlok elrohantak, hátrahagyva a szerszámaikat. Egy fejőlány fejtetőre fordította a vödrét, és elbújt alatta. Hamarosan az egész Kert felbolydult. A tündérek csapatostól szaladgáltak fel-alá, és makacsul azt kérdezgették egymástól, ki fél; lámpákat oltottak, ajtókat torlaszoltak el, és Máb királynő palotája felől dobpergés hangzott fel, jelezvén, hogy mozgósították a királyi őrséget. Egy regiment ulánus indult rohamra a Széles Sétányon magyallevelekkel felfegyverkezve, ezek szörnyen megszúrják az elhaladó ellenséget. Péter hallotta, hogy az apró emberkék mindenütt azt kiabálják, hogy ember van a Kertben a Záróra után, de egy pillanatra se fordult meg a fejében, hogy az a bizonyos ember ő lenne. Egyre jobban zúgott a feje, és egyre jobban vágyott arra, hogy megtudja, mit is kellene tennie az orrával, de hiába üldözte a tündéreket ezzel az életbevágó kérdéssel, a félénk teremtmények elfutottak előle, sőt, még az ulánusok is sietve letértek egy melléksétányra, amikor a közelükbe ért a Bukkanón, s úgy tettek, mintha arrafelé látták volna őt.

Miután feladta a reményt a tündérekkel kapcsolatban, elhatározta, hogy a madarakkal beszél, de most eszébe jutott, milyen furcsa volt, amikor az összes madár elrepült a csüngő ágú vérbükkről, amikor leszállt rá, és igaz, hogy ez akkor még nem ütött szöget a fejébe, de most már tudta, mit jelent mindez. Minden élőlény kerüli őt. Szegény kicsi Pán Péter! Leült, és sírt, és még akkor sem tudta, hogy egy madár nem erre a testrészére ül le. Nagy szerencse, hogy nem tudta, máskülönben nem hitt volna többé abban, hogy tud repülni, és attól a pillanattól fogva, hogy valakiben kétség támad, örökre elveszíti a képességét a repülésre. Annak oka pedig, hogy a madarak tudnak repülni, mi pedig nem, csupán annyi, hogy ők tökéletesen hisznek benne, és a hit szárnyakat ad.

Mármost, a Serpentine-tó szigetére csakis repülve lehet eljutni, mivel az emberek csónakjainak tilos ott kikötni, és vízben álló cölöpök veszik körül, amelyek mindegyikén éjjel-nappal ott ül egy madárőrszem. Péter most erre a szigetre repült el, hogy különös esetét a vén Károgi Salamon elé tárja; megkönnyebbülten szállt le, nyomban jobb kedvre derült, hogy végre megtért az otthonába, ahogy a madarak nevezik a szigetet. Mindenki aludt, beleértve az őrszemeket is, kivéve Salamont, aki ébren ült a sziget egyik oldalán, csendben végighallgatta Péter kalandjait, és azután elmondta, mit is jelent ez az egész valójában.

– Nézd csak meg a hálóingedet, ha nekem nem hiszel – jelentette ki Salamon, Péter pedig először a hálóingére meredt, azután pedig az alvó madarakra. Egyik sem viselt semmit.

– A lábujjaid közül hány fordul szembe a többivel? – kérdezte Salamon kissé kegyetlenül, és Péter a legnagyobb megrökönyödésére látta, hogy minden lábujja előre áll. Annyira megdöbbent, hogy még fázni is elfelejtett.

– Borzold csak fel a tollaidat! – folytatta a komor vén Salamon, és Péter kétségbeesetten igyekezett felborzolni a tollait, de egy se volt neki. Akkor reszketve felállt, és először azóta, hogy kiállt az ablakpárkányra, eszébe jutott egy hölgy, aki nagyon szerette őt.

– Isten veled – felelte Károgi Salamon különös tekintettel.

De Péter tétovázott.

– Miért nem indulsz el? – kérdezte a vén madár udvariasan.

– Ugye – kezdett bele Péter rekedt hangon –, ugye még most is tudok repülni?

Látjátok, elveszítette a hitét.

– Te szegény kis se ilyen, se olyan! – sóhajtott fel Salamon, aki igazából nem volt kőszívű. – Soha többé nem fogsz tudni repülni, még a szeles napokon sem. Örökre itt kell élned a szigeten.

– És még a Kensington kertbe sem mehetek át soha? – kérdezte Péter gyászos hangon.

– Hogyan kelnél át a tavon? – kérdezte Salamon. Ellenben azt kedvesen megígérte, hogy megtanítja Pétert a madarak minden olyan szokására, amit csak megtanulhat egy ilyen furcsa formájú lény.

– Akkor nem leszek egészen ember? – kérdezte Péter.

– Nem.

– De egészen madár sem?

– Nem.

– Akkor mi leszek?

– Egy „kicsit-ez-kicsit-az” – felelte Salamon, és bizony bölcs öreg volt, mert pontosan így is lett.

A madarak a szigeten soha nem szokták meg a jelenlétét. Mindennap mulattak a furcsaságain, mintha mindez újdonság volna, pedig valójában maguk a madarak voltak újak. Naponta keltek ki a tojásból, és hamarosan elrepültek, hogy emberré váljanak, majd újabb madarak keltek ki utánuk, és így ment ez vég nélkül. A ravasz anyamadarak, akik már unták a költést, azzal bírták rá a fiókáikat, hogy egy nappal korábban kibújjanak a tojásból, hogy odasúgták nekik, most megláthatják, ahogy Péter fürdik, iszik vagy eszik. Ezrek gyűltek köré nap mint nap, és nézték, ahogy mi szoktuk a pávákat, és boldogan csiviteltek, amikor a kezével emelte fel az odadobott kenyérhéjat, nem pedig a szájával, ahogy azt szokás. Minden élelmet a Kertekből hoztak neki a madarak Salamon parancsára. A kukacokat és rovarokat nem volt hajlandó megenni (ezt a madarak nagy butaságnak tartották), így kenyeret hoztak neki a csőrükben. Amikor odakiáltjuk a jókora kenyérhéjjal a csőrében elrepülő madárnak, hogy „Te mohó! Te mohó!”, most már tudjátok, hogy nem kellene, mert valószínűleg Pán Péternek viszi.

Péter most már nem viselt hálóinget. Tudjátok, a madarak folyton kisebb darabokért könyörögtek belőle, hogy azzal béleljék ki a fészküket, és mivel Péter igen jó természetű volt, nem tudta visszautasítani őket, így Salamon tanácsára elrejtette, ami maradt a hálóingből. De annak ellenére, hogy most már egészen csupasz volt, ne higgyétek, hogy fázott, vagy szomorkodott. Általában nagyon is boldog és vidám volt, mégpedig azért, mert Salamon betartotta az ígéretét, és a madarak számos szokására megtanította. Például hogy mindennek örüljön, sose tétlenkedjen, és elhiggye, hogy amit épp csinál, az roppant fontos dolog. Péter nagyon ügyesen segített a madaraknak fészket rakni, hamarosan jobbat tudott építeni, mint a vadgalamb, és majdnem olyan jót, mint a fekete rigó, bár a pintyek sosem voltak elégedettek vele; meg szép kis itatókat készített a fészkek közelében, a fiókáknak pedig az ujjával ásta ki a kukacokat. A madárhagyományokban is igen jártas lett, szagról megismerte a keleti és a nyugati szelet, látta, hogyan nő a fű, és hallotta, ahogy a bogarak fel-alá sétálnak a fatörzsek belsejében. De a legjobb dolog, amire Salamon megtanította, a szívbéli vidámság volt. Minden madár szíve vidám, kivéve, ha valaki kirabolja a fészkét, és mivel Salamon csak az ilyesfajta szívet ismerte, könnyen megtanította Pétert arra, hogy az övé is ilyen legyen.

Péter szívét olyan vidámság töltötte be, hogy úgy érezte, egész nap dalolnia kell, ahogy a madarak is örömükben dalolnak, de mivel ő részben ember volt, hangszerre volt szüksége. Így nádból fabrikált magának egy sípot, és esténként a sziget partján üldögélve gyakorolta a szél susogását és a víz fodrozódását, belemarkolt a holdfénybe, és ezeket mind beletette a sípjába, és olyan gyönyörűen játszotta el, hogy még a madarakat is megtévesztette vele, akik ilyenkor azt kérdezgették egymástól:

–  Most egy hal ugrott fel a vízből, vagy Péter játszotta el a kiugró halat a sípján?

És néha elmuzsikálta a madarak születését, és az anyák ilyenkor megfordultak a fészkükben, hogy megnézzék, tojást tojtak-e. Aki a Kert gyermeke, az mind ismeri azt a gesztenyefát a híd közelében, amelyik elsőként virágzik az összes gesztenyefa közül, de arról talán még nem hallottatok, miért épp ez a fa kezdi a sort. Azért, mert amikor Péter már a nyár után vágyik, eljátssza, hogy megérkezett, a gesztenyefa pedig olyan közel áll, hogy meghallja, és elhiszi.

De amikor Péter ott ült a parton, és pompásan fújdogálta a sípját, néha szomorú gondolatok szállták meg, és ilyenkor a zene is szomorú lett; szomorúságának az oka pedig az volt, hogy nem juthatott át a Kertbe, pedig látta a híd pillére alatt. Tudta, hogy soha többé nem lehet igazi ember, és emiatt csak ritkán bánkódott, de ó, mennyire vágyott arra, hogy úgy játszhasson, ahogy a többi gyerek, és persze nincs még egy olyan szép hely a játékra, mint a Kert. A madarak hozták neki a híreket, hogyan játszanak a fiúk és a lányok, és Péter szemét ilyenkor elfutották a sóvárgó könnycseppek.

Talán azon morfondíroztok most, vajon miért nem úszott át a túlsó partra. Ennek az az oka, hogy nem tudott úszni. Meg akart tanulni, de a szigeten senki sem tudta, hogyan kell, kivéve a kacsákat, azok pedig nagyon ostobák. Szívesen megtanították volna rá Pétert, de csak annyit tudtak mondani neki, hogy:

– Ráülsz a víz tetejére, így, és utána így rugdosol a lábaddal.

Péter sokszor megpróbálta, de mindig elmerült, még mielőtt rugdosni kezdhetett volna. Meg akarta tudni, hogyan lehet ráülni a vízre anélkül, hogy elmerülne, de a kacsák azt felelték, hogy egy ilyen egyszerű dolgot lehetetlenség elmagyarázni. Néha hattyúk is partra szálltak a szigeten, és Péter ilyenkor az egész napi élelmét odaadta nekik, azután megkérdezte tőlük, hogyan ülnek a vízen, de amint elfogyott az élelem, a gonosz teremtmények sziszegni kezdtek rá, és arrébb úsztak.

Egyszer komolyan azt hitte, felfedezte a módját, hogyan jusson át a Kertbe. Egy csodálatos fehér holmi, egy szél sodorta újságpapírhoz hasonló dolog lebegett magasan a sziget felett, azután lezuhant, mint egy törött szárnyú madár. Péter annyira megijedt, hogy elbújt, de a madarak elmondták, hogy ez csak egy papírsárkány, meg hogy mi az a papírsárkány, és hogy bizonyára kirántotta a zsinórját egy kisfiú kezéből, és elrepült.

Azután kinevették Pétert, amiért a szívéhez nőtt a papírsárkány – annyira megszerette, hogy álmában is fogta fél kézzel, és szerintem ez szép és érzelmes dolog, mivel ő azért szerette annyira, mert egykor egy igazi kisfiúé volt.

A madarak szemében ez nem volt elegendő indok, de az idősebbek hálásak voltak neki, mert több fiókát is ápolt, amikor elkapták a rózsahimlőt, és felajánlották, hogy megmutatják neki, hogyan eregetnek papírsárkányt a madarak. Hatan belekapaszkodtak a zsinórba a csőrükkel, és szárnyra kaptak vele, és Péter ámulatára a sárkány utánuk repült, még náluk is magasabbra.

– Még egyszer! – kiabálta, és a madarak türelmesen többször is megismételték, de ahelyett, hogy megköszönte volna nekik, Péter újra azt kiabálta: – Még egyszer! – Ami azt mutatja, hogy még mindig nem felejtette el, milyen volt kisfiúnak lenni.

Végül bátor szívében a nagy tervvel könyörögni kezdett nekik, hogy ismételjék meg még egyszer úgy, hogy ő a sárkány farkába kapaszkodik, és most száz madár kapott szárnyra a zsinórral, Péter pedig a farkába kapaszkodott, és úgy gondolta, akkor engedi majd el, amikor már a Kert felett járnak. De a papírsárkány a levegőben darabokra tört, és Péter belefulladt volna a Serpentine-tóba, ha nem kapaszkodik bele két méltatlankodó hattyúba, és kéri őket, vigyék a szigetre. Ezután a madarak kijelentették, többé nem segédkeznek neki ebben az őrültségben.

Ennek ellenére Péter végül mégis átjutott a Kertbe Shelley hajója segítségével, amit hamarosan el is mesélek majd nektek.

3. FEJEZET

A RIGÓFÉSZEK

Shelley egy fiatal úriember volt, annyira felnőtt, amennyire ez esetében lehetséges. Költő volt, és a költők sosem nőnek fel egészen. Ők megvetik a pénzt, kivéve azt az összeget, ami épp aznap kell, és neki volt ennyi, sőt, még öt fonttal több is. Így amikor a Kensington kertben sétált, papírhajót hajtogatott a bankjegyből, és vízre bocsátotta a Serpentine-tavon.

Éjjel ért partot a szigeten, és az őrszem elvitte Károgi Salamonhoz, aki először azt hitte, csak a szokásos üzenet egy hölgytől, amiben az áll, hogy az illető hálás lenne, ha Salamon egy jót küldene neki. Mindig a lehető legjobbat kérik, és ha Salamonnak tetszik a levél, az első osztályúak közül küld egyet, de ha nincs ínyére, akkor egészen furcsákat. Megesik, hogy egyet se küld, máskor pedig egy egész fészekaljra valót – minden azon múlik, hogy épp milyen hangulatban van. Szereti, ha rábízzák a dolgot, és ha az illető kimondottan azt kéri, ezúttal legyen fiú, szinte biztos, hogy újabb lányt küld. És akár egy hölgy az, akár egy kisfiú, aki kishúgot szeretne, mindig ügyeljen arra, hogy jól olvashatóan írja rá a címet. El sem tudjátok képzelni, hány kisbabát küldött már rossz címre Salamon.

Amikor Salamon széthajtogatta Shelley hajóját, nem tudta mire vélni a dolgot, és tanácskozott a segédeivel, akik kétszer is átgyalogoltak a papíron, először kinyújtott karommal, azután behúzott karommal, és arra jutottak, hogy egy mohó személy küldte, aki ötöt akar. Azért gondolták ezt, mert egy nagy ötös volt rányomtatva.

– Nevetséges! – kiáltotta dühösen Salamon, és átnyújtotta Péternek; általában minden haszontalan holmit, amit a szigetre sodort a víz, odaadtak Péternek, hogy játsszon vele.

De ő nem játszott az értékes bankjeggyel, mert nyomban tudta, hogy mi az, mivel nagyon figyelmes volt a hétköznapi kisfiúként töltött hét során. Ennyi pénzzel, gondolta magában, legalábbis kitalálhatná a módját, hogyan jusson el a Kertbe: végiggondolta az összes lehetséges módot, és úgy döntött (szerintem bölcsen), hogy a legjobb módszert fogja választani. De először el kellett mondani a madaraknak, milyen értékes Shelley hajója, és ahhoz ugyan túl becsületesek voltak, hogy visszakérjék, Péter látta rajtuk, hogy megsértődtek, és olyan sötét pillantásokat vetettek az eszére meglehetősen hiú Salamonra, hogy az elrepült a sziget végébe, és ült mély kétségbeesésben, a fejét a szárnya alá dugva. Mármost, Péter tudta, hogy akit Salamon nem támogat, az semmit sem érhet el a szigeten, így utánament, és megpróbálta jókedvre deríteni.

De Péter mást is tett, hogy elnyerje a nagyhatalmú öreg jóindulatát. Tudnotok kell, hogy Salamon nem szándékozott egész életében hivatalban maradni. Várta, hogy idővel visszavonulhasson, és boldogan élje öreg napjait egy bizonyos tiszafacsonkon a Fügésben, amit már kiszemelt magának, és évek óta csendesen töltögette a harisnyáját. Ez a harisnya egy fürdőzőé volt, a víz sodorta partra a szigeten, és abban az időben, amiről most mesélek, száznyolcvan morzsa, harmincnégy dió, tizenhat kenyérhéj, egy tolltörlő és egy cipőfűző volt benne. Salamon úgy számolta, mire megtelik a harisnya, anyagi biztonságban vonulhat nyugalomba. Péter most adott neki egy fontot. A bankjegyéből vágta le egy éles bottal.

Emiatt Salamon örökre a barátja lett, és azután ők ketten együtt ültek tanácsot, ezt úgy nevezték, a rigók gyűlése. Mindjárt látni fogjátok, hogy miért csak a rigókat hívták meg.

A terv, amit eléjük tártak, valójában Péteré volt, de Salamon vitte a szót, mert hamar bosszús lett, ha más beszélt. Azzal kezdte, hogy kimondottan lenyűgözi őt, milyen csodásan leleményesek a rigók a fészeképítés terén, akik ettől nyomban nyájasak lettek, és Salamonnak ez is volt a szándéka, mivel a madarak mindig azon veszekednek, melyik a fészeképítés legjobb módja. Más madarak, jelentette ki Salamon, elmulasztják kibélelni sárral a fészküket, és az emiatt nem tartja meg a vizet. Itt félrebillentette a fejét, mintha egy megfellebbezhetetlen érvvel állt volna elő, de sajnos Pintyné asszonyság hívatlanul megjelent a gyűlésen, és azt csipogta: