Another World: Egy másik világ

Jusztin Vivien

To my happiness

Tartalomjegyzék

Tartalom

1.      Fejezet

2.      Fejezet

3.      Fejezet

4.      Fejezet

5.      Fejezet

Csak egy pillanatra azt akartam hinni, hogy nekem is lehet az, ami másoknak. Hogy én is megérdemlem a nagybetűs Boldogságot.

Te voltál a szín a szürke hétköznapjaimban. A te jelenléteddel könnyebb volt túlélni a mindennapok nehézségeit. Te, aki örömmel töltötte el a napjaimat. Újabb és újabb élményeket szerezve nekem. Kinek közelében biztonságban éreztem magam, és egyszerre félelemben. Féltem, hogy ennek a jónak egyszer vége szakad. Nem mondanám magam szerelmesnek, akkor sem voltam. De ha minden úgy maradt volna... Akkor biztosan beléd szeretek. Hisz, hogy ne tudtam volna beleszeretni? Beleszeretni a boldogságba.

Mindeközben-miközben megéltem mellette jobbnál-jobb pillanatokat- azon elmélkedtem megérdemlem-e én ezt? Annyi jót tettem már, de valahogy sosem kaptam vissza. Sok rosszat kaptam, s nem gondoltam, hogy nekem ez jár. A boldogság, amelyre már szükségem volt, akkor is, ha azt éreztem nem érdemlem meg.

És igazam lett. Amilyen gyorsan rám talált, oly gyorsan el is illant. Okozott egy gyönyörű nyarat, és az ősz beköszöntével, az elmúlással távozott. Mindenféle indok nélkül, hátrahagyva engem és a bennem rejlő kérdőjeleket. Rengeteg megválaszolatlan kérdést, és álmatlan éjszakákat adva nekem búcsúajándéknak. Hisz egyik napról a másikra eltűnt és minden boldogságot, amit okozott magával vitt.

De, aki most vele van az nagyon boldog lehet. És valahol hálás is nekem. Egy olyan embert bíztam rá, akinek önbizalmat adtam. Akinek hónapok alatt bebizonyítottam, hogy igenis legyen magabiztos. Ő jó ember, csak reményvesztett volt a sok ember miatt, akik csak kihasználták. Megmutattam neki, hogy nem csak ilyen emberek vannak az életében.

Önbizalmat, reményt és célt adtam neki. Akármi is történt köztünk, ez a legkevesebb, amit neki adhattam.

Azóta magam vagyok. Teszek magamért és a jövőmért. De ez nem az igazi. Eltelt három hónap, és még mindig csak Ő jár a fejemben. Talán a tudatlanság miatt, hogy nem tudom miért alakult így a dolog. De élem a napjaim, és valahol hálás vagyok neki. Nagyon sok örömet okozott nekem. Boldogsággal töltötte meg az életem. Egy kis ideig legalább úgy éreztem minden rendben.

De elmúlt.

1 Fejezet

Az ablakom előtt álltam. Odakint vihar tombolt. Sötétség lepte el az utcákat., a lámpák fényein és néhány autó fényszóróján kívül minden feketeségben úszott. A heves szél majd kicsavarta a fákat. Nem irigyeltem senkit, akinek most vezetnie kellett. Az eső már az ablakomat verte, teljesen eláztatva az erkélyemet.

Az eső kopogásán kívül csak a faliórám kattogása törte meg a csendet. A fényforrást két gyertya biztosította a számomra, amelyeket gondosan az étkezőasztalra helyeztem. A helyiség és az egész ház hangulata olyan volt, mint a kedvem. Zord. De egyszer minden jó lesz. Csak össze kell szednem magam.

A konyhapulthoz sétáltam és még egy pohár whisky-t töltöttem. Leültem az egyik bárszékre, amely előtt a hamutartóm hevert a pulton. Cigarettára gyújtottam. Kettőt beleszívtam, a hamutartóba helyeztem és belekortyoltam a whisky-be. Néhány pillanatig néztem a poharat és a benne lévő whisky táncát, ahogy ingattam a poharat. Megfordultam és hirtelen tisztán láttam a várost, a villám fénye megvilágított mindent. A látvány valahogy melegséggel töltött el, gyönyörű volt.

A whisky-s üveg már majdnem kiürült. Két és fél deci maradhatott körülbelül az alján. Mostmár azon merengek bár megcsörrenne a telefonom. Csak történne valami, ami megtöri a magányom.

Már egy órát ütött az óra. És én csak a telefonom figyeltem és azon imádkoztam felvillanjon a képernyő.

Csak történjen valami. Bármi.

Eszembe jutott, hogy felhívhatnám Henriett-et. Ő ilyenkor biztos ébren van. De lehet dolgozik. Az is lehet zavarnám őt. Talán nem is kíváncsi rám. Arrébb löktem a telefonom, ami a pulton végigcsúszott. És szerencsémre nem esett le. Néztem egy darabig, majd mégis érte nyúltam. Beütöttem Henriett telefonszámát, aztán visszahelyeztem a pultra. Ismételten az jutott eszembe, hogy talán nem akar rólam hallani.

Henriett oly sok embernek nyújtott már segítséget. Nem csak testileg, hanem lelkileg is. Sokan csak azért akartak vele találkozni, mert egy csupaszív és értelmes ember volt, akire mindig lehetett számítani a bajban. Remek ember volt.

Az arcomat a tenyerembe temettem, mélyeket lélegzetem.

Arra eszméltem fel, hogy a telefonom hangosan zenél. Végre egy várva várt hívás. Örültem. A kijelzőn felbukkanó név láttán rájöttem, hogy mégsem oly örömteljes pillanat ez. Megnyomtam a fogadás gombot, fülemhez emeltem a telefont, és olyan volt, mintha az este megivott whisky mennyisége egy pillanat alatt elillant volna. Felpattantam, papírt és tollat kutatva az egyik fiókba. Feljegyeztem a címet. Visszatettem a pultra a telefont, közvetlenül a papír mellé. A fürdőszoba felé iszkoltam. Gyorsan összeszedtem magam, kiálltam a garázsból és elindultam.

Az eső hevesen kopogott a szélvédőmön. És most az üres utcákon csak én autóztam. Magamat sem irigyeltem, hogy ilyen ítéletidőben vezetnem kell. Megálltam az éjjel-nappali kisboltnál. Vettem két kávét és egy doboz cigarettát. A kiszolgálóhölgy, ahogy láttam, nem volt jó hangulatában. Legalábbis a szemei erről árulkodtak. Mintha egy fél órája sírta volna ki a lelkét a raktárba.

A két kávéval a kezemben sétáltam kifelé az autómhoz a szakadó esőben. Behuppantam az ülésre, miközben az anyósülésre helyeztem a két kávét. Cigarettára gyújtottam. A GPS-be beütöttem a címet, és a legrövidebb utat megtalálva elindultam.

A helyszín a város túlsó részén lévő erdő melletti park volt. A parkban közvetlenül az erdő mellett állt egy faház, amelynek tornácán rendőrök sorakoztak. Leginkább egyes fesztiválok alkalmával használták tárolónak. Az év többi napján pedig ki lehetett bérelni, akkor is leginkább természetkedvelők vették ki. Akik néhány nap leforgása alatt bevették az erdő egyes területeit. Túraútvonalakat is kialakított számukra a polgármester. Nagyjából másfél kilométer megtétele után lehetett letérni az útról és a Kis Sziklához felsétálni a dombtetőn. Onnan be lehet látni az egész várost. A domb vonulata körbeölelte a várost.

A kávékkal a kezemben siettem a faházhoz. A helyszínt teljesen lezárták. A kordonon kívül csak néhány újságíró állt, szorongatva a kezükben az esernyőt és a diktafont. Rendőrök mászkáltak fel-alá, és jó pár vaku villanása tarkította a sötét éjszakát.

Társamhoz, Henry Goldman-hez léptem, aki a faház tornácán tartózkodott, karnyújtásnyira a halottkémtől, két rendőr társaságában. Ahogy melléjük léptem már láttam, hogy nem egy szokványos üggyel nézünk szemben. Az áldozatot egy faszékre ültették, olyan pozícióba, mintha csak aludna.

Átnyújtottam a kávét Henry-nek, aki egy mosolyt intézett felém. Jonah, a halottkém felénk fordult.

- Örülök Ricky, hogy megérkeztél! Összegzem, amit tudunk. A hölgy neve Kathlyn Rook. Az igazolványai alapján harminckét éves és a város gazdagabbik részén a Monroe utcában lakik. És amint látszik elvágták a torkát, és ide hozták, mivel nincs vér, így nem itt ölték meg.

- Ki a szemtanú? - kérdeztem.

Jonah egy idős hölgy felé mutatott, aki a parknál lakik.

- Kinézett az ablakon, meglátta a hölgyet. Miközben telefonált az áldozat felé indult, mivel először csak azt hitte be van rúgva.

- Az öltözéke? Valahol buli volt a környéken? - kérdezte Henry.

- Henry, kérlek ne kapd fel a vizet! - Henry aggódva összehúzta szemöldökét, én először rá, majd Jonah-ra néztem! - A személyigazolványa mögött találtunk egy összehajtott papírt. - a kezembe nyomta. Gyorsan széthajtottam, majd tekintetem ismét a halottkémre irányult.

- Kathlyn Rook , szeretettel meghívjuk a Doggie Space által megrendezésre kerülő partira. Helyszín, időpont stb. - azon kaptam magam, hogy Henry rezzenéstelen arcát figyelem. - Megjelenésére feltétlenül számítunk.

Henry csak maga elé nézett pár másodperc erejéig. Majd minden szó nélkül elhagyta a tornácot. Megindult a pavilon irányába. Leült odabent és lefelé tekintett.

Azon morfondíroztam, hogy most egyedül kellene hagynom a gondolataival vagy inkább legyek a barátom mellett és támogassam őt. Ahogy elnéztem számára most jobb lenne a magány, de nem tudtam, hogy mi zajlik a fejébe.

Miközben ezen agyaltam, azon kaptam magam, hogy elindultam irányába. Az esőcseppek áztatták az arcom, és az erős szél minden egyes lépésnél vissza akart tartani.

Amint leültem mellé kérdés nélkül belekezdett.

- Azt mondták nekem vagy három hete, hogy Doggie elhunyt. Örültem. Évek óta vadásztuk őt, és meghalt. Rengeteg munka annyi lett. Tudatosult bennem, hogy sosem csukhatom rács mögé. Annyi álmatlan munkával teli éjszakát okozott... Szó szerint éjjel-nappal próbáltunk a nyomára bukkani. És meghalt. Azt hittem. És talán mégis él?

- Vagy valaki átvette a helyét. - jelentettem ki.

- A legnehezebb ügyem volt a kábszereseknél. Mi lenne, ha megkeresnénk “Lucifert”? Ő mégis Doggie belső embere volt. Biztos tudja, hogy mi történik.

Miután elköszöntünk a többiektől és kiadtuk a feladatokat, beszálltunk az autómba és a viharban távoztunk a helyszínről.

Percekig csak zenét hallgattunk. Láttam, hogy Henry nagyon gondolkodik. Nem tudtam, hogy szóljak-e hozzá. De végül megtörte a csendet. Eddig csak bámult ki az ablakon, most felém fordult.

- Egyszer, amikor Doggie-t vadásztuk a nejem felhívott. Éppen egy háztetőn fürkésztük őt. Tudtam, hogy csak akkor hív, ha baj van. A kisfiam, Luke kórházba került. Rohama lett. Tartottam a fülemnél a telefont, miközben életem szerelme csak zokogott a túloldalon. És gondolkoztam. Lehet, ha elmegyek,, akkor hosszú évek munkája vész kárba, de a családomnak szüksége volt rám.

Nyeltem egyet.

- Így hát... Doggie mellett döntöttem. Cserbenhagyva a feleségem a karrierem miatt. Mindennap bánom, hogy egyedül hagytam mikor számított rám. - Ismét előre tekintett, majd rám. - Egy dolgot megtanultam. Hiába vágytam a sikerre, hogy feljebb kerüljek a ranglétrán, de a családom mindig előrébb való. A nejem ennél jóval többre tartom.

Rágyújtottunk.

- Mindenki azt gondolja tökéletes család vagyunk. Boldogság és harmónia járja át a házat, de akkor este a kapcsolatunk a szakadék szélére került. Nehéz volt... hatalmas harc, helyrehozni a nejemmel a kapcsolatunkat. De mindent megtettem annak érdekében, hogy a régi legyen. Habár tisztában voltam vele, hogy bármit teszek a tüske mindig benne marad. Cserbenhagytam, mikor szüksége volt rám. Megmutatva neki, hogy nem számíthat rám... - nyelt egyet. - Azóta rendeződött a viszonyunk és látszólag visszatért a harmónia az életünkbe, de már inkább maga old meg mindent.

- Henry...

- Menjünk Rick!

Az autó megállt és Henry már pattant is ki. Pár pillanat erejéig csak néztem őt. Ahogy távolodik az autótól, gyors és határozott lépteivel.

Lucifer börtönbe ült, Doggie helyett bűnhődött. Henry nagyon ideges és kétségbeesett volt, remélte, hogy végre börtönbe fog kerülni Doggie. A börtönbüntetése megrövidítése érdekében Lucifer előszeretettel segít nekünk.

Lucifer már ott várt bennünket két rendőr társaságában. Vele szemben foglaltunk helyet. Majd bólintottam és a két börtönőr hátralépett.       - Remélem jó indokuk volt felzargatni az éjszaka közepén. - kezdte Lucifer két ásítás között.

- Ismer egy Kathly Rook nevű hölgyet? - kérdeztem. Tollat és papírt húztam elő a zsebemből.

- Hogyne. Kate Doggie-nak dolgozott mikor Wordstand-ba költözött. Eleinte Doggie futatta... Szépen megszedte magát. Doggie és ő is nagyon sokat kerestek Kate testén. Aztán pályát váltott, és díler lett. A főnök maradt, a munkakör változott. Ettől függetlenül okos nő volt. Ügyvédként doktorált.

- Akkor mégis, hogy került kapcsolatban Doggie-val? - érdeklődtem. Gondosan feljegyeztem mindent, amit Lucifer mondott.

- Nem tudom, ezt sosem tudtam.

- Doggie? Halott? - vetette fel a kérdést Henry.

- Igen, már lassan egy hónapja. Kisebb konfliktus adódott egy másik terjesztő bandával. Aztán ez elfajult...

- Ki lépett Doggie helyére?

- Senki nem tudja. Úgy fél évvel ezelőtt mondta Doggie, hogy van egy jobb keze. Valaki, akibe bízik. Azt mondta, hogy átlagember, aki olyan munkát végez, mint bárki. De senki nem tudta ki Ő. Akármikor megjelent maszkot és öltönyt viselt. Semmi különleges ismertetőjegye nincs. Egy fantom.

- Doggie-nak van gyermeke? - kérdeztem.

- Igen, két fiú gyermeke. Az egyik Cecilia-tól. Ő a volt felesége. Mike-nak hívják, ő Cecilia-val és a családjával él Spanyolországban.

- És a másik?

- Sosem találkoztunk vele, csak Doggie említette néhányszor. Még Cecilia előtt volt egy futókalandja, abból született.

- Mikor váltak el Cecilia-val?

- Úgy öt éve. Cecilia próbálta kirángatni Doggie-t ebből az életvitelből. Aztán ahogy Cecilia is egyre közelebb került a tűzhöz, már nem magát vagy Doggie-t, hanem a fiát nézte. Így a legnagyobb fájdalommal elhagyta Doggie-t. Úgy búcsúzott tőle: “Szerelemmel voltam mellette, és most szerelemmel hagyom el, megtört szívvel. “

- Cecilia tudhatott Doggie másik gyermekéről?

- Dehogy, ő többet faggatózott, mint bárki.

Miközben kifelé haladtunk megpillantottam egy börtönőrt. Ebben a börtönőrben egy régi barátomat véltem felfedezni. Egykor nagyon fontos ember volt számomra. Egy jó ideje már nem láttam, és most a látványa sok apró darabra szakította a szívem. Hiányzott, ami köztünk volt, de az már a múltam része. És én azon voltam, hogy teljesen lezárjam. Mégis nagyon fájó volt. Ő nem vett észre, vagy nem akart, csak bújta a papírokat. Mióta kilépett az életemből, azon gondolkoztam, hogy ‘Miért?’. Mintha egy részemet magával vitte volna, ahogy becsukta maga mögött az ajtót.

Mellette pedig mindig olyan jó embernek éreztem magam.

De a távozásával ez is eltűnt.

Elbambultam az emlékképeim visszapörgetése közben. Néhány pillanat erejéig felidéztem magamban a boldog perceket, melyeket társaságában töltöttem el. Arra eszméltem, hogy Henry kérdőn néz rám és ütögeti a kocsi tetejét. Gyorsan kinyitottam az ajtót, és mialatt beszálltunk Henry megkérdezte, hogy min gondolkoztam el annyira. Kerültem a válaszadást, helyette cigarettára gyújtottam és a lábam a gázra helyeztem.

Egész úton ezen gondolkoztam. Mennyi, de mennyi ember lépett már ki az életemből. Nem tudom számontartani. Sajnos a legtöbbnek az okát sem tudom. De nem gondolhatok a múltra.

••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••

Kathlyn a tengerparton feküdt, a felhőket nézte. Tökéletes napnak ígérkezett a mai. Mint minden egyes nap, amióta itt vannak.

Robbie Dickens szerelme felé indult két kávéval a kezében. Leült mellé a homokba, átnyújtotta az egyik kávét és megcsókolta a homlokát. A tengert nézték, miközben iszogatták a kávét.

Kate azon elmélkedett, hogy most mennyire tökéletes minden. Talán sosem volt ilyen jó élete harminckét éve alatt. Sosem volt ilyen kiegyensúlyozott párkapcsolata. Minden rendben volt. Gondtalannak és szabadnak érezte magát, Ha egyet kívánhatott volna, azt kívánná, hogy ez örökké tartson.

- Szeretlek! - mondta Robbie magára hagyva Kate-et.

Kate elmosolyodott.

••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••••

Henry-vel, ahogy megérkeztünk a rendőrkapitányságra egyből az irodánk felé vettük az irányt, nyomunkban Thomas-sal, aki csak pár hónapja erősíti a gyilkossági osztályt. Előtte Henry-vel dolgozott a kábítószereseknél.

Miután becsuktuk az ajtót Henry előhúzta a táblát, én a kanapéra süppedtem, Tom pedig az íróasztalnak támaszkodott. Henry fekete filctollat ragadott, és az eddig ismert információkat feljegyezte a táblára, illetve az áldozat fényképét. Arra gondoltam magamban, hogy milyen szép nő volt Kate. Hosszú, barna haja tökéletesen passzolt méregzöld szeméhez. Ragyogó mosolya volt. Álmaimban sem tudtam volna választ találni arra, hogy miért választotta ezt a pályát.

Henry szólt, hogy végzett. amit eddig tudtunk szinte egyenlő a nullával. Ekkor Thomas belekezdett.

- Szóval Kate szülei úton vannak és bármelyik pillanatban megérkezhetnek. A boncmester annyival tájékoztatott, hogy az előzetes vizsgálatok alapján Kate tiszta volt. Majd jelentkezik, amennyiben hasznos információval tud szolgálni számunkra. Kate egyszer volt letartóztatva prostitúcióért. Ezen kívül annyit, hogy ügyvédként doktorált, és a praxisát feladva ideköltözött.

- Ki és legfőképpen miért akarna meggyilkolni egy ügyvédet? Mégha már nem is dolgozott ügyvédként.

- Lehet a drogok miatt, vagy prostiként átvert valakit. Talán egy kuncsaft? - kérdezte Thomas. De én éreztem, hogy ez az ügy ennél sokkal többről szól. Ez nem a drogokról, nem a prostitúcióról.

Kopogtak az ajtónkon, és amint kinyílt egy fiatal rendőrnő lépett be rajta. Értesített minket, hogy Kate szülei jönnek fel a lifttel. Ahogy elnéztem Henry-t leginkább a Doggie utódja mellett lévő kérdőjel érdekelte. Majd néhány pillanat elteltével Henry az ablakhoz sétált, kinyitotta és egy cigarettára gyújtott. Bólintottam a rendőrnőnek, és megkértem, hogy kísérje be a szülőket a társalgóba.

Csak néztem Henry-t. Ahogy lassan beleszív újra és újra a cigarettájába. És minden egyes szívásnál, mintha bőre színe élénkebbé válna. Henry szemei oly bőréhez képest oly fakók maradtak.

Elbambultam, ahogy Henry-t néztem. Arra eszméltem, hogy Thomas rázza meg a vállam, hogy indulni kéne. Henry gyorsan elnyomta a cigarettáját, becsukta az ablakot kívül hagyva a vihart, ami még most is tombolt. És megindultunk a társalgó irányába.

Belépve először egy törékeny hölgyet pillantottam meg. Fekete kosztümöt viselt. Őszülő haját kontyba fogta, és némi sminket kent magára, amely a sok sírástól már csak haloványan látszott. Mellette egy határozottnak tűnő férfi ült. Testtartása magabiztosságról árulkodott. Közvetlenül velük szemben foglaltunk helyet. És ahogy Kate édesanyjára néztem egyből könnyek között tört ki. Ekkor a mellette ülő férje átkarolta és magához húzta. Mikor picit összeszedte magát minden kérdés nélkül beszélni kezdett.

- Szerettük Kate-et! - mondta miközben szipogott. - Mindent megtettünk volna a boldogságáért. És mindent megtettünk érte, de ez is kevésnek bizonyult. Sokszor nem értettünk egyet az életvitelével, a barátaival... De elfogadtuk.

- Tudják esetleg miért költözött ide, miért hagyott ott mindent?

- Kate... A mi hatásunkra elvégezte a jogi egyetemet. - vette át a szót a férj. -Nagyon okos volt, és kellőképp rafinált. Tökéletesen végezte a munkáját. Volt egy ügye. Kate azt az illetőt védte, aki ellen minden bizonyíték szólt. Aki lemészárolta a családját. Kate megnyerte a pert. Nem akartuk elhinni.