Borítószöveg

A családot vaskézzel irányító Windsor nagyi szava törvény. Ezúttal Dionon a sor, hogy megházasodjon.

A kiszemelt feleség, Faye tudta, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik. Most kénytelen szakítani szerelmével, a szelíd Erickel, mert a családok közötti egyezséget nem rúghatja fel.

Faye-nek nem volt felhőtlen gyerekkora bántalmazó apja mellett; a félénk, törékeny kislányt úgy nevelték, hogy tökéletes feleség legyen. A zene volt az egyetlen menedéke, és most, sikeres zongoraművészként is csak ezen a nyelven tudja kifejezni az érzéseit.

Dion is nehéz terhet cipel, bár ez nem látszik a határozott, kemény üzletemberen. Jóval idősebb Faye-nél, és nem fűz sok reményt a kényszerű házassághoz. Ám mindkettőjük meglepetésére olyan rejtett tulajdonságokat fedeznek fel a másikban, amelyek átsegítik őket a nehézségeken, és talán végre ők is megtalálják a megérdemelt boldogságot.

„Azt hittem, végre fellélegezhetünk, és minden jóra fordul. Nem is tévedhettem volna nagyobbat. Mindig fogoly leszek, és nincs menekvés.”

Fordította

Megyeri Léna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Catharina Maura: The Unwanted Marriage

Első kiadás

Copyright © 2024 by Catharina Maura

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2025

Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

ISBN 978-963-604-693-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

E könyvet azoknak ajánlom, akik, miközben próbálnak helyesen cselekedni, hagyják, hogy elmenjen mellettük az élet. Hozd meg a szükséges nehéz döntéseket, hogy az ébren töltött óráid szebbek legyenek legcsodásabb álmaidnál is.

FIGYELEM – FELKAVARÓ TARTALOM!

Könyvem egyebek mellett olyan érzékeny témákat érint,
mint a családon belüli erőszak – a női főszereplő
családjában (de nem Dion és Faye között) –,
valamint a szülők elvesztése.

Bár a bűnös elnyeri méltó büntetését,
és a boldog befejezés is garantált,
ezek a részek felkavaróak lehetnek.

Egy

DION

Amikor nagyanyám összehívott minket a társalgóba, már tudtam. Magamnak sem mertem bevallani, de tudtam, hogy rajtam a sor.

Nagyi végignéz az egybegyűlteken, és amíg a négy fivéremet és a húgomat tanulmányozza, én őt fürkészem. Szemügyre veszem vállig érő, tökéletes frizuráját, kék kosztümjét és megalkuvást nem ismerő, könyörtelen arcát. Ma árnyalatnyi kedvesség sincs a tekintetében.

Amikor megköszörüli a torkát, megdermedek. Hideg, zöld szeme megállapodik rajtam. Tudom, mit fog mondani, mielőtt kinyitná a száját, ám ettől nem érzem kevésbé súlyosnak a szavait.

– Dion! Kitűztük az esküvőd időpontját – jelenti be ellentmondást nem tűrő hangon, amit nehéz elfogadnom. – Hat hónap múlva kerül rá sor.

A szobában tapintható a feszültség, a levegőt a vereség érzete tölti be.

– Értem – mondom, de képtelen vagyok visszafogni hangom remegését. A közöny álarca ezúttal cserben hagy, ezért inkább lesütöm a szemem, hogy a testvéreim ne aggódjanak értem.

A Windsor családban hagyomány az elrendezett házasság, és évek óta tudom, hogy egyszer eljön ez a nap. Én vagyok az egyetlen a testvéreim közül, akit már jó pár éve eljegyeztek, és az egyetlen, aki több mint egy évtizede tudja, kivel házasodik össze. Ettől persze semmivel sem könnyebb a helyzetem, sőt inkább úgy éreztem magam, mintha lassan vánszorognék az akasztófa felé, míg végül beteljesül a sorsom.

Nagyanyám esküvői tervekről, részletekről és időbeosztásról beszél, de képtelen vagyok figyelni rá. Egyfolytában a menyasszonyom, Faye jár a fejemben.

Ha rá gondolok, mindig elfog a bűntudat, és ez ma sincs másként: bűntudatom van mindazért, amit elvettem tőle, és amit ezután fogok. Még előtte állna az egész élet, ehelyett tönkre fogom tenni.

– Dion! – szólít nagyanyám, mire felriadok a gondolataimból. – Ugye nem kell emlékeztetnem az egyezségünkre? Mostantól nem kerülheted tovább Faye-t.

Megfeszül az állam, és bólintok. Faye-jel gyerekkorunk óta jegyesek vagyunk, de erről csak tizenhat éves koromban szereztem tudomást. Amint lehetett, elmenekültem egy bentlakásos középiskolába, majd egy tengerentúli egyetemre. Szörnyűnek találtam a gondolatot, hogy egy tíz évvel fiatalabb lányt vegyek feleségül, de ennél is többről volt szó. Arról, hogy ráadásul épp őt.

Egyetem után is folytattam a menekülést, és inkább a cégcsoportunk globális terjeszkedésére koncentráltam, csak hogy ne kelljen évi néhány alkalomnál többször találkoznom vele. A tengerentúli munkával nyertem némi időt, de nem eleget.

Semennyi idő sem lett volna elég.

Nagyanyám még mindig beszél, de egy perccel sem bírok tovább maradni. Mielőtt még felfognám, mit teszek, kiviharzom az ajtón, és zaklatottan átvágok a birtokunkon. Szükségem van egy kis sétára a friss levegőn a csípős szélben – bármire, ami segít kiverni a fejemből Faye-t.

Olyannyira elkalandoznak a gondolataim, hogy észre sem veszem, hová visz a lábam. Amikor megállok az ismerős épület előtt, a szívem elfacsarodik, és korábbi zsibbadtságomat éles fájdalom váltja fel. Nem terveztem, hogy idejövök, de úgy tűnik, ma nem szökhetek el a bűntudatom elől.

Gyengéden végigsimítom a falba épített titkos rekeszt, aztán megnyomom az egyik téglát, mire előbukkan a tartalék kulcs. A gyerekkori otthonunk az egyetlen épület a birtokon, amelyet nem szereltünk fel a legmodernebb technológiával. Bár sosem beszéltünk róla nyíltan, hallgatólagosan megállapodtunk a testvéreimmel, hogy érintetlenül hagyjuk. Talán így akartuk megőrizni azt, ami a szüleink után maradt, vagy csak nem tudtuk elfogadni, hogy meghaltak. Én talán sosem leszek rá képes.

Amikor belépek, a ház csendes, és bár pont úgy néz ki, ahogy emlékszem rá, ezúttal mégis másmilyennek tűnik. Az egykor melegséggel teli otthon üres, és ez most is ugyanúgy mellbe vág, mint húsz évvel ezelőtt.

Egy részem abban reménykedett, hogy anyám mosolyogva lejön a lépcsőn, és üdvözöl. Még most is nagyon fáj, hogy tudom, sosem láthatom őt többé. Ma még a szokásosnál is jobban.

Nagy levegőt veszek, a mellkasom sajog, a tüdőmet mintha satuba fognák. Bármit megadnék, hogy a szüleim ma is velem lehessenek, és a tudat, hogy semmit sem tehetek, ami visszahozná őket, súlyosan nehezedik megtépázott lelkemre.

Megállok apám bárszekrénye előtt, és elképzelem, milyen lenne vele együtt meginni egy pohárkával. Milyen tanácsot adna nekem ezen a napon? Imádta Faye-t kislányként, és nem hiszem, hogy ez később megváltozott volna.

Reszkető kézzel megragadom az egyik legjobb whiskey-jét, és a számhoz emelem az üveget. A folyadék melegen simogatja a torkomat, aztán megyek tovább, egészen anyám zongorájáig. Dermedten megállok előtte. A hangversenyzongora kifejezetten neki készült: a fedelét a Windsorok aranyból kiöntött címere díszíti, a rózsafa borítást pedig én választottam hozzá. A szépsége illett anyám királynői méltóságához, és bármit megadnék, ha még egyszer, utoljára hallhatnám játszani rajta. Az életemet adnám egyetlen mosolyáért.

Újra és újra meghúzom apám whiskey-jét, és elgondolkodom, mit szólna anyám, ha most látna. Csalódott lenne, amiért abbahagytam a zongorázást? Ismét eszembe jut Faye.

Anya imádta volna a fiatal nőt, akivé Faye vált, már csak azért is, mert zongoraművész lett, akárcsak az én anyám és az övé. Anya biztosan gyakran játszott volna vele duettet ebben a szobában, és sosem fogytak volna ki a közös témákból. Elmesélte volna Faye-nek, hogyan tanított meg engem játszani, mert remélte, hogy a nyomdokaiba lépek. Ha nem veszítem el, vajon így történt volna?

Leülök anyám zongoraszékére az érintetlen kotta elé. „La Campanella”. A kedvence. Neki nem volt szüksége a kottára, az csak miattam van itt. Ez volt az utolsó darab, amelyet próbált megtanítani nekem, és a kevesek egyike, melyet sosem tudtam jól eljátszani.

Nehéz szívvel végigfuttatom az ujjaimat a billentyűkön.

– Hiányzol – suttogom, kétségbeesetten vágyva a válaszra. Amikor nem kapok, ismét iszom egy nagy kortyot. Akkor is a kétségbeesés diktálja a mozdulataimat, amikor a lábamhoz teszem az üveget, és játszani kezdek. A dallam lassan bontakozik ki. Ahogy követem a hangjegyeket a kottában, eszembe jut, mennyire szerettem játszani, amikor még a zongora hangja nem törte darabokra a szívemet; amikor ez volt a közös szenvedélyünk anyával.

A zongorára ráférne a hangolás, de ez a kissé fals zene most jobban illik a lelkiállapotomhoz, mint ha Liszt híres műve a szokásos könnyed, felemelő módon szólalna meg. Pont olyan szörnyen hangzik, mint ahogy érzem magam, és anyám biztosan felszisszenne a hamis hangok miatt. Nem tetszene neki, hogy meggyalázom a kedvenc darabját, és hogy elhanyagoltam a zongorázást, ennek ellenére széles, biztató mosollyal nézne rám, mert ő ilyen volt. Melegséggel, szeretettel, fénnyel töltötte meg az életemet. Amióta elvesztettem a szüleimet, árnyék borul rám, és nem tudom, kiverekszem-e magam belőle valaha.

A dallam egyre sötétebbé, nyersebbé válik a tökéletes akusztikájú szobában, de sajgó szívemen semmi sem segít. Miután elhal az utolsó hang, reszketve kifújom a levegőt, és a hangszerre hajtom a fejem.

– Nem gondoltam, hogy hallak még valaha játszani.

Rémülten megfordulok, és a húgomat látom, aki hozzám hasonlóan szomorú tekintettel áll az ajtóban. Vajon honnan tudta, hol talál rám?

Elhessegetem a kérdést, és halványan mosolygok. Persze hogy tudta. Sierrával ugyanabból a fából faragtak minket. Ő is úgy ragyog, mint egykor anyám, de a felszín alatt olyan mélységek rejtőznek, ahová a legtöbben nem érnek el. Ő a legfigyelmesebb és leggondoskodóbb közülünk. A magasságokat és a mélységeket is intenzíven éli meg, és ha valamelyik testvérének gondja van, ő vele együtt szenved. A mai este nehéz számomra, de Sierra szívét még jobban égeti, hogy látja a fájdalmamat. Tudom, hogy össze kellene szednem magam, és olyan bátynak lennem, amilyet megérdemel, de nem megy. Ma nem.

Sierra odalép mellém, és bizonytalan mosollyal letérdel. Kitárom a karomat, mire szorosan átölel. Nagy sóhajjal a feje búbjára támasztom az államat.

– Nem hiszem, hogy képes leszek erre – vallom be suttogva. A húgom az egyetlen, aki tudja, mennyi bűntudat és szégyen nyomja a lelkemet.

– Nem a te hibád volt, Dion – hazudja.

– Nem tehetem ezt vele. Pont vele nem.

Sierra elhúzódik, és a szemembe néz.

– De muszáj lesz, és ha feloldozást keresel, mi lehetne jobb mód annál, mint hogy boldoggá teszed Faye-t? Akkor talán te is rátalálhatsz a megérdemelt boldogságra. Mert így van, Dion. Megérdemled, hogy boldog légy.

Húgom őszinte szemébe nézek. Hogy képes ilyen elszántan, ilyen meggyőződéssel hinni bennem? Hogy lehet, hogy nem hibáztat mindazért, amitől megfosztottam őt és mindnyájunkat?

Akkor is így érezne, ha tudná, milyen romlottság rejlik bennem? Félek, hogy végül Faye-t is megmérgezem vele. A házasságunk megfertőzi és megrontja majd, és egy beteges, gonosz részem akarja is, hogy így történjen. Mit szólna Sierra, ha tudná, hogy nem csak bűntudatból menekülök a menyasszonyom elől?

Kettő

FAYE

Egyenes háttal ülve a számhoz emelem a villát; enyhén remegő kezem mélyen gyökerező rettegésemről árulkodik. Próbálom megnyugtatni magam, miközben elfogyasztom az íztelen buggyantott tojást.

Mindannyian várakozunk – várjuk, hogy apám mikor csattan fel valamiért. Ma az étel lesz az oka? Talán azt nehezményezi, hogy túl hangosan rágunk. Egy biztos: nem ússzuk meg. Ilyenkor már elindul a munkába, de az, hogy még mindig itthon van, nem sok jót ígér egyikünknek sem.

A mostohaanyám, Abigail arcán ugyanolyan kifejezés ül, mint bizonyára az enyémen: félelemből eredő megjátszott kedélyesség. Mindketten hátborzongatóan nyugodtan viselkedünk, mert a saját bőrünkön tapasztaltuk meg, mi történik, ha felbosszantjuk apámat.

Próbálok mélyeket lélegezni és az ételre koncentrálni. Nem akarom, hogy apám azon kapjon, pazarlom az ételt, ezért az utolsó falatig legyűröm, bár hányingerem van.

Amikor a féltestvéreim, Linda és Chloe fészkelődni kezdenek, még inkább szorongok. Látom, hogy apám másodpercről másodpercre dühösebb. Kérlek, könyörgök némán. Kérlek, ne kelljen bűnhődniük a nyughatatlanságukért!

Egyszerre tölt el örömmel és félelemmel, hogy a húgaimnak még nem kellett megtanulniuk, hogyan igazítsák a viselkedésüket apám hangulatához. Ez azt jelenti, hogy számukra még van remény, és az ő lelkük még nem tört össze – ugyanakkor azt is jelenti, hogy bennük még nagyobb kárt tud okozni. Én már hozzászoktam, de remélem, nekik sosem kell. Már nem tart sokáig. Csak néhány hónap, és végre minden jobbra fordul.

– Linda! – mondja apám, mire a húgom megdermed. Rémület villan a szemében, de máris felölti azt a mosolyt, amelyet mindannyian tökélyre fejlesztettünk. A lányokat még nem bántotta, de meddig tudom megvédeni őket?

– Igen, apa?

– Mikor mész el az egyetemre?

Vágyakozás hasít belém, és reszketve lélegzem. Idén végeztem az egyetemen, de a húgommal ellentétben én nem lakhattam kollégiumban. Nem sajnálom tőle az élményt, de néha vágyom rá, bárcsak nekem is részem lehetett volna ilyesmiben.

– Három hét múlva – válaszolja Linda halk, kedves hangon.

A húgomnak rengeteg lehetősége van, és azt hiszem, nem tudja, micsoda luxus ez. Kiválaszthatja, mit akar tanulni, és megválogathatja a barátait. Kiszabadulhat apám markából, és elmenekülhet egy olyan világba, ahol maga alakíthatja a jövőjét – mindig is ezt kívántam neki.

Elgondolkodom, milyen lehet felfedezni a saját érdeklődési kört, ahogyan Linda teszi. Én kénytelen voltam üzleti szakra járni, hogy tudjak majd beszélgetni Dionnal, pedig a legkevésbé sem érdekel a téma. Az életemben mindent elterveztek, méghozzá úgy, hogy Dion tökéletes felesége legyek.

Ha ő nincs, az sem biztos, hogy zongorista lennék. Ha nem kellene hozzámennem, vajon akkor is kényszerítettek volna, hogy játsszak? A gyerekkorom akkor is a szigorú gyakorlásról és a versenyekről szólt volna? Talán igen – elvégre anyám híres zongoraművész volt, ahogy nagyapám is. Apám meg van győződve róla, hogy anyám a génjeiben hordozta a tehetséget, ám mivel legnagyobb sajnálatára sem Chloénak, sem Lindának nincs érzéke a zongorázáshoz, őket nem tudja kihasználni.

– Az első félév vége felé haza kell jönnöd Faye esküvőjére. Szükségünk lesz rád, és segítened kell a nővérednek.

Csüggedésem kétségbeesésbe fordul, de igyekszem közömbösnek tűnni, és folytatom az evést. Örülök, hogy a húgaim nem járnak ugyanebben a cipőben, de bármit megadnék egyetlen nap valódi szabadságért, amikor nem érzem magam áldozati báránynak vagy tenyészkancának.

Chloe mozgolódni kezd a székében, mire óvatosan ránézek. Két év múlva ő is elhagyhatja ezt a helyet, amelyet jobb híján az otthonunknak nevezünk. Én azonban csak egy másik aranykalitkára cserélem.

Ábrándozni kezdek egy másfajta jövőről, ahol én választhatom meg, mit viselek, és hová megyek; mit eszem, és hogyan beszélek. Kalandot keresve beutaznám a világot, csak hogy megtudjam, mit szeretek, és ki vagyok valójában. Játszanék egy kis vasútállomás lepukkant zongoráján; azért, mert kedvem lenne hozzá, és nem azért, mert ezt várják el tőlem. Táncolnék az esőben, az illendőnél többet innék, megbecsülve minden egyes pillanatot, és úgy érezném, élek. Kézen fogva járkálnék egy férfival, aki önként választott, aki engem akar, és akivel boldogok lennénk. Ha a jövőre gondolok, nem Dion zöld szemét látom. Nem. Legmerészebb álmaimban a rám ragyogó szempár kávébarna, és mély hódolat árad belőle.

Megérzem apám tekintetét, mielőtt lecsapja a kést az asztalra. A márványon csattanó fém baljós előjel.

– Faye! – kezdi megtévesztően nyugodt hangon. – Beszéltél mostanában Dionnal? Úgy hallottam, hazaköltözik Londonból, így gyakrabban lesz nálunk.

A vőlegényem említésére görcsbe rándul a gyomrom. Hónapok óta nem hallottam felőle, és apám biztosan megtalálja a módját, hogy ezért is engem tegyen felelőssé. Egy hónapja tűzték ki az esküvőnk dátumát, de még nem is beszéltünk róla Dionnal. Tudhattam volna, hogy hamarosan hazaköltözik, de valamiért azt hittem, van még időm.

– Többször is kapcsolatba léptem vele, és azt mondta, keresni fog, ha szükséges – hazudom nyugodt hangon. Csupán egyszer hívtam fel Diont néhány héttel ezelőtt, és akkor is az üzenetrögzítő válaszolt. Azóta nem kerestem, de apám ezt nem tudhatja.

A hivatalos Windsor-eseményeken kívül nem látjuk egymást Dionnal, és főleg nem telefonálgatunk egymásnak. Ami azt illeti, úgy sejtem, én vagyok az egyik oka, amiért a Windsor cégcsoport tengerentúli részlegénél kezdett dolgozni. Amikor találkozunk, mindig nagyon udvarias és előzékeny, de nyilvánvaló, hogy nem akar feleségül venni. Ahogy semmibe vesz engem, az mindent elárul. Nem is sejti, mennyire hálás vagyok ezért. Ha szerencsém van, ugyanígy fog bánni velem, amikor már házasok leszünk.

– Gyere ide, Faye! – utasít apám.

Kiráz a hideg, a rémülettől zakatolni kezd a szívem. Nagyot nyelek, aztán felállok, és óvatosan elindulok. Muszáj engedelmeskednem. Cikáznak a gondolataim, végül görnyedten megállok apám előtt. Dühít a tehetetlenségem, de nem vagyok hajlandó megadni magam.

Apám hátratolja a székét, a csikorgás hallatán Chloe felnyög. Rápillantok, remélve, hogy továbbra is lesüti a szemét, és csöndben marad. Nem akarom, hogy apám haragja rá is kiterjedjen.

Mozdulatlanul állok, miközben a torkomra kulcsolja a kezét, és egyre szorosabban markolja. Sosem szorítja meg annyira, hogy nyomot hagyjon, de ahhoz eléggé, hogy alig kapjak levegőt. Próbálok nyugodt maradni, mert tudom, hogy ha pánikba esem, azzal mindannyian rosszul járunk. Apám ujjai a bőrömbe mélyednek, épp csak annyira szorítva a nyakamat, hogy ne ájuljak el.

– Emlékeztesselek, hogy mi forog kockán? – suttogja gyűlölettől lángoló tekintettel.

A Windsorok kétmillió dollárt ígértek neki minden egyes évért, amíg Dion felesége vagyok; összesen akár hatmillió dollárt, apám pedig nem hagyja, hogy elfeledkezzem erről.

A tüdőm levegőért küzd, a szemem megtelik könnyel. Nem adhatom át magam a kitörni készülő pánikrohamnak. Ha elveszítem az uralmat látszólagos nyugalmam felett, akkor még erőszakosabbá válik, és nem csak velem.

– Nem, apa – préselem ki a szavakat.

Lesütöm a szemem, mert képtelen vagyok elviselni a tekintetét. Nem tudtam megfejteni, miért utál ennyire, és enyhíteni sem tudtam a gyűlöletét. Bármit teszek, nem vagyok méltó a kedvességre, amelyben Linda és Chloe részesül. Csak engem szokott bántani, őket sosem. Hálás vagyok, hogy velük nem kegyetlenkedik, de azt kívánom, bárcsak velem se tenné.

– Most, hogy végre megvan a dátum – folytatja apám –, ajánlom, hogy ne adj neki okot az esküvő további halogatására. Elég baj, hogy meg akarták várni, amíg elvégzed az egyetemet. Eleget vártam, Faye – mondja, és még erősebben szorítja a torkomat, míg végül bólintok. – Luca Windsor szembeszegült a nagyanyjával, és a menyasszonya helyett a titkárnőjét vette feleségül. Ezzel precedenst teremtett, ami megnehezítheti a dolgunkat. Dion sosem gondolta, hogy van választása, de most már látja, hogy mégis lehet. Néhány hónappal az esküvő előtt nem hibázhatunk. Ideje taktikát váltani: ahelyett, hogy kerülöd, nehogy rájöjjön, mennyire alkalmatlan vagy, mostantól meg kell próbálnod elcsavarni a fejét úgy, hogy ne vegye észre a hiányosságaidat.

Görcsbe rándul a gyomrom, mégis bólintok, beletörődve a sorsomba. A legkevésbé sem akarok Dion közelében lenni, de nincs más választásom. Nem csak a saját életemről van szó. Ha nem engedelmeskedem, a mostohaanyámat is megbünteti.

– Igen, apa – mondom megadóan, bár belül éget a dac.

Elenged, és felkapja a telefonját az asztalról.

– Ne cseszd el! – figyelmeztet, aztán kimegy, és becsapja maga mögött az ajtót.

Lerogyok üresen maradt székére; a lábam nem bír tovább megtartani. Reszketek, és utálom magam ezért. Utálom, hogy gyenge és tehetetlen vagyok.

Chloe a kezemre teszi a kezét, mire próbálok mosolyt erőltetni az arcomra.

– Jól vagy? – suttogja a húgom.

Bólintok, és megszorítom a kezét. Egyáltalán nem vagyok jól, de már annyira hozzászoktam a tettetéshez, hogy gyakran szinte magam is elhiszem.

– Meg kellene beszélned egy találkozót Dionnal – mondja halkan Abigail.

Meg sem kérdezi, hogy vagyok. Talán már hozzászokott ehhez az egészhez, vagy egyszerűen csak nem érdekli a hogylétem. Egyre inkább hajlok rá, hogy az utóbbi. Mikor fordult elő utoljára, hogy próbált megvédeni? Nem kívánom, hogy közbeavatkozzon, mert azzal csak rontana a helyzeten, de nem kellene legalább egy kicsit aggódnia?

– Így lesz. Ma találkozom Dion húgával, és ha itthon van, talán ő is ott lesz – hazudom, próbálva elnyomni a feltörő bűntudatot.

– Helyes – mondja egy sóhaj kíséretében Abigail.

Tökéletes sminkjét és gyönyörű szőke haját nézem, ami megkülönbözteti őt és a lányokat tőlem. Elgondolkodom, vajon vannak-e sebhelyek a rengeteg alapozó alatt.

– Az apád jó ember – mondja a tányérjára szegezett szemmel. Vajon kit próbál meggyőzni, engem, a lányokat vagy önmagát? – Csak érd el, hogy Dion feleségül vegyen, Faye. Ha megkapjuk a Windsorok által ígért pénzt, minden újra tökéletes lesz. Apád nem önmaga, amióta a cége kis híján csődbe ment. A bányaipar már nem olyan, mint régen volt. Ő minden tőle telhetőt megtesz, de szüksége van a Windsorok anyagi segítségére.

Folyton ezt mondja, de az apám, amióta az eszemet tudom, ilyen. Abigail ragaszkodik ahhoz a jó tíz évvel ezelőtti képhez, amikor virágzott az üzlete, és az alkohol iránti szeretete még nem győzte le az irántunk érzett szeretetét.

Sóhajtva felállok, mert nem bírok tovább Abigail közelében maradni.

– Készülnöm kell. Nem akarom megvárakoztatni Sierra Windsort – mondom, és ezúttal már könnyebb hazudnom.

Csak még egyszer. Még egyszer, utoljára önző leszek.

Három

FAYE

– Mi történt? – kérdezi aggódón Eric. Átnyúl az asztalon, ujjait az ujjaimba fűzi, és csókot lehel a kézfejemre. – Még sosem láttalak ilyen szomorúnak, Faye.

Elkerekedik a szemem, mire olyan gyengéden mosolyog rám, hogy sajgó szívem kihagy egy ütemet. Már hozzászoktam, hogy mindenki számára láthatatlan vagyok, ezért váratlanul ér a figyelmessége. A családom csak azt látja, amit látni akar, és ebbe az én fájdalmam nem tartozik bele. Vagy talán már annyira hozzászoktak, hogy fel sem tűnik nekik.

Pár pillanatig eljátszom a gondolattal, hogy elmondom Ericnek az igazat. Vajon elszökne velem? Megvédene? Vagy elborzadna, ha megtudná, hogy jegyben járok, még akkor is, ha nem én akartam ezt a jegyességet?

– Csak izgulok a következő koncertem miatt – mondom, mert más nem jut eszembe. Ha elmondanám az igazat, az mindent tönkretenne kettőnk közt. – Arra gondoltam, hogy eljátszanám az egyik saját szerzeményemet – mondom, elmerülve a magam által kreált fantáziában.

Apám sosem engedné, hogy olyasmit játsszak, amit én írtam. Néhányszor rajtakapott, hogy egy saját művemet gyakorlom, és olyankor úgy megbüntetett, hogy napokig nem voltam képes zongorázni.

Azonban itt és most szeretnék eljátszani a gondolattal. A tettetésnek vége lesz, amint szakítok Erickel, de még néhány órán át úgy akarok tenni, mintha tényleg az volnék, akinek hisz.

Ha vele vagyok, az lehetek, aki minden nap minden percében lenni szeretnék. Talán egy másik életben a történetünk nem érne véget. Egy másik életben lehetne ő a férjem; az az ember, akivel együtt öregszem meg.

Körülnézek a kávézóban – ez az a hely, ahol hónapokkal ezelőtt először találkoztunk. Eric ide járt ebédelni, és mindig a szemközti asztalhoz ült. Sokáig csak szemeztünk, míg végre összeszedte a bátorságát és megkérdezte, odaülhet-e hozzám.

Nem terveztem, hogy beleszeretek. Csak barátságnak indult, de semmit sem bántam meg. Nem hittem, hogy valaha is merészelem a szívemet követni, még ha csak kis időre is. Eric az egyetlen, akire vágytam, és az egyetlen döntésem, amelyet én magam hoztam meg. Számomra ő a boldogság szikrája egy olyan világban, amely folyton kétségbeesésbe taszít. Sosem fogja megtudni, mennyit jelentett számomra ez a pár vele töltött hónap. Az, hogy ma szakítanom kell vele, ismét kétségbe ejt – úgy érzem, elveszítem a reményt.

– Mondanám, hogy elmegyek a koncertedre, de úgysem engednéd. – Elmosolyodik. Sosem kért tőlem többet, mint amennyit adhattam neki, és valahányszor olyasmit várt tőlem, amit nem tehettem meg, elfogadta a kifogásaimat. Nem tudom, miért. Vajon mélyen belül tudja, hogy ami köztünk van, nem lehet tartós? – De kérlek, legalább ebédelj velem. Tudod, ma van a hatodik hónapfordulónk. Legalább most az egyszer szeretnélek elvinni egy rendes randira. Megengeded?

Megdermedek, mert meglep, hogy számontart ilyesmit. Nem is igazi hónapfordulóról van szó – egyszerűen csak hat hónapja kezdtünk együtt üldögélni ennél az asztalnál. Fájdalmas belegondolni, hogy már soha többé nem néz így rám.

– Mire gondoltál? – adom meg magam. Csak még egy emléket. Még egy napot, amikor nem kell nemet mondanom neki. Csak ennyit szeretnék. Amint vége a napnak, visszatérek a szerephez, amelyet apám osztott rám. Mindent megteszek, amit elvárnak tőlem… de cserébe ezt akarom. Egy randit egy olyan férfival, aki megbecsül. Egyetlenegyet.

Eric elmosolyodik, és nyilvánvaló izgatottságába árnyalatnyi meglepetés vegyül. Nem számított rá, hogy igent mondok.

– Elviszlek a Lacarába – hadarja egy szuszra.

Görcsbe rándul a gyomrom, és megfeszül a testem. Tényleg a Lacarát mondta?

Eric félreérti a döbbenetemet, amit nem sikerül ellepleznem. Megrázza a fejét, és mosolyogva megszorítja a kezemet.

– Van egy Michelin-csillagos éttermük – mondja –, de persze örömmel foglalok szobát is, ha szeretnéd.

Zakatoló szívvel mosolyt erőltetek az arcomra, aztán lesütöm a szemem. A Windsoroknak számos hoteljuk van, és kétlem, hogy személyesen is megjelennek bármelyikben. Mekkora az esélye, hogy összefutok valamelyik Windsor testvérrel a Lacarában? Valószínűleg semekkora – ezt jól tudom, Eric választása mégis rossz előjelnek tűnik. Arra emlékeztet, hogy nem menekülhetek Dion elől, még az Erickel töltött utolsó órákban sem.

– Az nagyszerű lenne – válaszolom az aggályaim ellenére, mert kétségbeesetten vágyom még néhány saját döntésre.

Eric felvonja a szemöldökét, és pajkosan néz rám.

– Az étterem vagy a szoba? – kérdezi mosolyogva.

– Ha szerencséd van, mindkettő. – Viccnek szántam, de Eric vágyakozó tekintetétől bizsergő érzés jár át. Hogy ilyesmit tegyek… Még soha nem fordult meg a fejemben.

Tényleg lefekhetnék vele? A mai nap után soha többé nem találkozom Erickel – ha Dion hazaköltözik, nem kockáztathatok –, de legalább lenne egy emlékem, ami átsegít a következő éveken. Ez lenne az utolsó saját döntésem, és elégedettséggel tölt el a gondolat, hogy Ericnek adjak valamit, amiről Dion valószínűleg úgy véli, hogy joga van hozzá.

Amikor a hotelba érünk, még mindig cikáznak a gondolataim. Nem is tudom igazán értékelni a Lacara szépségét, mert minden lépésnél megkérdőjelezem, amit tenni készülök.

Idegesít az óriási épület, és hirtelen rájövök, mekkora őrültség ez az egész. Nem olyan ember vagyok, aki a pillanatnyi boldogságot hajszolja, ezért elönt a rettegés. Félek, hogy megbántom Ericet, hogy muszáj lesz szembenéznem tetteim következményeivel, és félek a rám váró jövőtől is. Rettegek, és már nagyon unom ezt az érzést.

Mielőtt bemegyünk az étterembe, Eric megfogja a kezemet, én pedig kényszerítem magam, hogy megnyugodjak, és élvezzem ezt az utolsó randevút vele. Dion máris annyi mindent vett el tőlem, de ez az utolsó néhány óra csak az enyém. Lehet, hogy soha többé nem lesz ennyi szabadságom, és ezeket a pillanatokat most nem akarom a félelem béklyójában tölteni.

Eric kihúzza nekem a széket, és aggodalmas tekintettel néz rám, de szerencsére nem kérdez semmit. Nem biztos, hogy tudnék olyan magyarázatot adni, ami nem tenne mindent tönkre.

– Én is ideges vagyok – mondja, félreértve a hallgatásomat. – Ez most egy kicsit olyan, mint egy első randi, igaz? – Bólintok, mire megfogja a kezemet az asztal fölött. – Bizonyos értelemben az is. Mindig azt mondtam, hogy türelmes leszek veled, mert rád érdemes várni, de úgy érzem, talán túl komolyan vetted a szavaimat – mondja játékosan. – Hat hónapba telt, mire megengedted, hogy elvigyelek egy igazi randira. Évekbe fog telni, mire összeházasodunk!

A mosolyom megremeg, és lesütöm a szemem, mert nem bírom elviselni reménnyel teli, pajkos tekintetét. Köztünk szóba sem jöhet a házasság, és nem tudom, hogyan mondjam meg neki. Hogy mondjam meg, hogy a mi történetünk itt véget ér?

Eric az ujjaimba fűzi az ujjait, mire a szemébe nézek, hogy az emlékezetembe véssem gyengéd tekintetét. Elfojtom a feltörő reménytelenséget, és mosolyt erőltetek az arcomra.

– Szereted a halat, ugye? – kérdezi az étlap egyik túlárazott tételére mutatva. Biztosan ő akar majd fizetni, és nem hagyhatom, hogy ennyit költsön rám, miközben tudom, hogy sohasem lesz alkalmam viszonozni.

Megrázom a fejem, mire Eric sóhajt, és kiveszi a kezemből az étlapot.

– Rendelek mindkettőnknek. Hadd lepjelek meg valamivel, ami szerintem ízleni fog neked.

Tiltakozni akarok. Minden sejtemmel azt akarom mondani, hogy képes vagyok saját döntéseket hozni, de visszafogom magam, hiszen ő nem az apám. Nem elnyomni akar, csak próbál jó benyomást tenni rám. Lehet, hogy ma van az utolsó alkalom, amikor egy férfi figyelmes velem. Bolond lennék elvesztegetni a lehetőséget.

Eric arcát nézem – rövid, szőke haját, barna szemét, kedves mosolyát. Soha, senki nem nézett így rám – mintha tényleg engem látna. A tekintetem megállapodik az ajkán, és belém hasít a vágyakozás. Sosem csókolhatom meg többé. Sosem lehetek többé olyasvalakivel, aki engem választott, és aki tényleg engem akar.

– Mennyibe kerül itt egy szoba? – A szavak kiszaladnak a számon, mielőtt átgondolhatnám őket; mielőtt felfognám, milyen következménnyel járhatnak.

Eric kihúzza magát, és idegesen megrántja az inggallérját.

– Nem túl sokba – mondja mosolyogva.

Visszamosolygok rá, de tudom, hogy nem mond igazat. A Windsoroknak csak ötcsillagos szállodáik vannak, és sosem lenne annyi pénzem, hogy megszállhassak bármelyikben. Gondolom, egy Erichez hasonló ügyvéd számára kevésbé elérhetetlenek az áraik.

Végigméri a testemet, és mielőtt lesütné a szemét, a tekintete egy pillanatra megállapodik a mellemen.

– Biztosan rendelhetjük a vacsorát a szobánkba is – mondja nagyot nyelve.

Különös módon megnyugtat, hogy ő is ugyanolyan ideges, mint én. Figyelmesen bánik velem. Dion sosem lenne ilyen türelmes és kedves. Ő csak elveszi majd, amivel szerinte tartozom neki, tekintet nélkül az érzéseimre. Mindig így volt. Valahányszor Dion kénytelen kapcsolatba lépni velem, épp csak a minimumot teszi meg, és nem érdekli, mit gondolok vagy hogyan érzek. Mintha egy másodperccel sem bírna tovább a közelemben lenni a feltétlenül szükségesnél.

Bólintok, és hirtelen biztosan tudom, mit akarok. Apám éveken át éberen őrzött, még azt sem engedte, hogy fiúkkal barátkozzam, mert félt, hogy olyasmit teszek, ami ürügyet szolgáltathat Dionnak az eljegyzés felbontására. Ez az utolsó esélyem, hogy a saját szabályaim szerint játsszak. Hozzákényszerítenek egy olyan férfihoz, aki többnyire a létezésemről is elfeledkezik, de most még én döntöm el, kinek adom a szüzességemet.

Négy

DION

– A jó hírt vagy a rossz hírt mondjam először? – kérdezi Silas Sinclair, a családom biztonsági főnöke.

Nagyon irritálnak a kis játékai, ezért egyre erősebben markolom a telefonomat, miközben bemegyek a Lacara előcsarnokába. Az elméletem szerint Silas azért közli mindig a lehető legkörülményesebb módon az információit, mert unatkozik. Akkora papucs lett a felesége mellett, hogy már nincs része olyasfajta izgalomban, ami régebben kitöltötte az életét.

– A jót – válaszolom nyersen.

– Megtaláltam Hannah-t.

Megtorpanok, és kiráz a hideg. Azok után, amit Aresszel és a feleségével, Ravennel művelt, a bátyám feketelistára tetette Hannah-t. Ennek következtében idő előtt véget ért a színészi karrierje, és tönkrement anyagilag, ám ez is kevés volt. Még nem fizetett meg eléggé.

– Hannah-t, Raven nővérét – magyarázza Silas, mintha egy percre is elfelejthetném, kiről van szó. Nem vagyok megbocsátó ember, sosem felejtem el azok nevét, akik bántják a szeretteimet. – Megkértél, hogy keressem meg.

Bosszantó. Tényleg nagyon nehéz elviselni ezt a pasast. Silas valójában csak a biztonságunkért felel – a személyes és a kiberbiztonságunkért egyaránt –, ám amit ő nem tud megoldani, arra mindig van egy embere. Rohadt idegesítő, viszont megbízható, és bár sosem ismerném el, senki nem végez olyan jó munkát, mint ő.

– Mi a rossz hír?

Silas sóhajt.

– Ismét eltűnt, mielőtt még elfoghattuk volna. Nyilvánvalóan olyan védelmet élvez, amit csak nagyon sok pénzért lehet megvenni. Raven apja megesküdött, hogy nem segítenek neki, és ami azt illeti, nem találtam rá bizonyítékot, hogy hazudik. Legalábbis még nem.

Fogcsikorgatva elindulok a lift felé, miközben fellángol bennem a düh. Az a rohadt ribanc. Fogalmam sincs, hogyan sikerül folyton meglógnia előlünk, de már nem sokáig lesz így.

– Megkérem Xaviert, hogy segítsen. Elegem van a baszakodásból. Nem hagyom, hogy úgy járjon-keljen a világban, mintha valami hosszú vakáción volna, miközben a sógornőm agyondolgozza magát, hogy helyrehozza a kárt, amit Hannah okozott.

Silas válaszol valamit, ám a szavai nem jutnak el az agyamig, mert egyszer csak ismerős hangra leszek figyelmes. Faye. Ahogy közeledem hozzá, egyre hangosabban hallom a nevetését, és nem értem, mit keres itt.

– Visszahívlak – mondom a telefonba. Szinte megfagy az ereimben a vér, amikor meglátom, hogy egy olyan fickó karolja át a menyasszonyomat, akit túl jól ismerek.

Amikor Faye rámosolyog, görcsbe rándul a gyomrom. Bassza meg! Rám sosem mosolygott így, és elképesztően néz ki. Alig lehet felismerni, amikor ilyen… boldog. Mi folyik itt? Kinyílik a lift ajtaja, és hirtelen megértem. A menyasszonyom szobára megy egy másik férfival.

– Eric! – kiáltom, és miközben elindulok feléjük, próbálom kitalálni, mit tegyek. Eric hátrapillant a válla fölött, és amikor felismer, elmosolyodik, ám az én figyelmemet a hozzásimuló apró, gyönyörű, barna hajú nő köti le.

Faye háttal áll nekem, de így is látom, hogy megdermed a hangomtól. Eric nem jön zavarba a láttomra, ami azt jelenti, hogy bizonyára nem tud rólunk, amint sejtettem. Ha Faye-t szólítottam volna meg, lett volna lehetősége kimagyarázni magát. Még mit nem.

– Dion! – mondja lelkesen Eric. – Nem is tudtam, hogy itthon vagy.

A kezét nyújtja, én az indokoltnál jóval erősebben megszorítom. Eric arca megrándul, és amint elengedem a kezét, kinyújtóztatja az ujjait.

Figyelem, amint Eric Faye felé nyúl, aki még mindig nem fordul meg; mereven bámulja a liftet, amelynek ajtaja újra becsukódik. Rossz előérzetem van, de egy kicsit még mindig reménykedem, hogy tévedek. Csak néhány hónap van az esküvőnkig; az nem lehet, hogy Faye ezt műveli. Az én félénk kis menyasszonyom nem tenne ilyet, ugye?

– Szívem, ő itt az ügyfelem, Dion Windsor – mondja Eric, és magához húzza Faye-t.

Elönt a düh, közben alig bírom visszafojtani a nevetést. Mi a francért mutat be a családom ügyvédje a menyasszonyomnak?

Eric felém fordítja Faye-t – láthatóan nem érti, miért nem fordul meg magától –, én pedig végigmérem a menyasszonyomat. Rövid szoknyája és selyemblúza kiemeli az idomait – kétségtelenül Eric kedvéért öltözött fel így. Hosszú barna haja nagy hullámokban omlik a derekára, kihangsúlyozva csoda szép arcát, és hirtelen kétségbeesetten vágyom rá, hogy megérinthessem a tincseit. Ez az, ami egyre jobban aggasztott az elmúlt években: egyre nehezebb nem törődni Faye-jel; egyre nehezebb ellenállni neki.

Valahányszor találkozunk, szebbnek tűnik, ám még sosem vágott úgy mellbe a szépsége, mint ma. Talán szexi, telt alsó ajkának remegése teszi, vagy az, ahogyan próbálja halogatni az elkerülhetetlent, és szándékosan nem néz a szemembe. Bassza meg, az is lehet, hogy az édes kókuszillata miatt van. Akárhogy is, teljesen elvarázsol.

– Faye! – Nagyon jólesik kimondani a nevét. Elakad a lélegzete, mire örömtelenül elmosolyodom. – Mit keresel itt?

A tekintetem Eric karjára siklik Faye derekán, és a kezem ökölbe szorul. Eljátszom a gondolattal, milyen hangja lenne, ha eltörném az összes ujját, amellyel hozzáért ahhoz, ami az enyém, ám ekkor Faye sötétkék szeme rám villan, és a dühöm elpárolog.

A tekintetét egyre jobban elhomályosítja a pánik, ám ennek ellenére nem süti le a szemét. Még akkor is, amikor legördül egy könnycsepp az arcán, bátran szembenéz velem – a dac láthatóan felülkerekedik a félelmén. Lenyűgöző nő. Többször találkoztunk az elmúlt évek során, ám töredékét sem mutatta irányomban soha ennek a sok érzelemnek, ami most tükröződik az arcán. A mosolya mindig rideg volt, és távolságtartó; udvarias beszélgetéseink sosem léptek túl a formaságokon. Az előttem álló nő nem az a kislány, akinek Faye eddig mutatta magát.

– Eric! Honnan ismered Faye-t?

Tudnom kell, milyen messzire ment. Faye semmivel nem tartozik nekem, amíg össze nem házasodunk, mégis tudnom kell. Vajon csak futó viszonyról van szó, vagy úgy fog oltár elé állni, hogy azt kívánja, bár Eric lenne ott helyettem?

– Ő a barátnőm – mondja halkan, zavartan, mintha végre rájött volna, hogy valami nem stimmel.

A gyomrom görcsbe rándul, de nem fordulok el, és Faye sem. Figyelem a bűntudatot a szemében, és felgyorsuló lélegzetét, amint egyre jobban hatalmába keríti a pánik.

– Faye, mi a baj? – kérdezi aggódón Eric. Kisimítja Faye haját az arcából, és fel sem tűnik neki, hogy ezzel csak még közelebb sodorja a pánikrohamhoz.

Faye levegőért kap, és újabb könnycsepp gördül le az arcán. A francba. Örülnöm kellene a helyzetnek, hiszen menekülési útvonalat nyújthatna, még azután is, hogy összeházasodunk. Akkor mégis miért nyújtom ki a karom Faye felé, miért furakodom kettőjük közé? Miért fogom a kezembe az arcát olyan gyengédséggel, amilyenre nem hittem, hogy képes vagyok?

– Minden rendben – mondom halk, fegyelmezett hangon. Finoman a tarkójára teszem a kezemet, és közelebb húzom a fejét. Oly picike, és még sosem láttam ennyire törékenynek.

Rám néz, de látom, milyen tétova, és nem ura a testének.

– Lélegezz, kicsim! – kérlelem bűntudatosan. Miattam került ilyen állapotba. Óvatosabban kellett volna kezelnem a helyzetet, ehelyett hagytam, hogy eluralkodjon rajtam a düh és a felháborodás. – Minden rendben, Faye – dünnyögöm, hogy megnyugtassam.

A légzése egyenletesebbé válik, a teste ellazul, és végre képes rám figyelni.

– Dion – suttogja elcsukló hangon.

Szabad kezemmel megsimogatom az arcát, és a szemébe nézek. Végre mély lélegzetet vesz.

Eric próbál utánanyúlni, mire még közelebb húzom magamhoz, mert nem akarom elengedni – nem vagyok rá képes.

– Faye! – mondom ellentmondást nem tűrő hangon. – Te mondod el neki, vagy én?

Öt

DION

Faye fájdalma betölti lakosztályom hálószobáját, és visszafojtott zokogása a szívembe mar. Tudtam, hogy megríkatom, de arra nem készültem fel, hogy a könnyei nekem is fájdalmat okozhatnak.

Az ágyam szélén ülő nőt figyelem: tökéletes sminkje elkenődött, aranybarna arca sápadtabb a szokásosnál. Gyönyörű kék szemében most bűntudatot és szomorúságot látok.

Újra és újra beletúr hosszú, sötét hajába, alaposan összekócolja. Sosem láttam még ennyire szétesve. Fáj így látnom, de nem tudok félrenézni. Még így is lenyűgöző jelenség.

Nyilvánvalóan nem én vagyok az egyetlen, aki így gondolja.

Eric valószínűleg fel-alá járkál a lakosztályom előszobájában a magyarázatra várva, amelyet Faye nem akar megadni neki. Nem tudom, mit vártam tőle, hiszen alig beszéltünk egymással, de biztosan nem azt, hogy mindössze néhány hónappal az esküvőnk előtt mással randizgat.

Odamegyek hozzá, mire felkapja a fejét, és könnyes szemmel rám néz.

– Faye! – szólítom meg sajgó szívvel. Sosem láttam még tőle ilyen nyers, őszinte érzelmeket. Ironikus, hogy amikor először mutatkozik előttem így, az egy másik férfi miatt van. Mintha az univerzum azt akarná jelezni, hogy a könnyeit sem érdemlem meg, nemhogy a mosolyát – mintha nem tudnám magamtól is. Legalább ennyire ironikus, hogy csak azért vagyok ma itt, mert a házamat felújítják az esküvőm előtt. Miatta újítják fel. Annyi keserűséggel tölt el a helyzet, hogy kis híján összeomlok.

Letérdelek Faye elé, és kétoldalt az ágyra támaszkodva közrefogom. Reszketve lélegzik, és amikor felemeli a fejét, fájdalmat látok a szemében. A fenébe, ha nem vigyázok, még képes leszek belefeledkezni a tekintetébe.

Újabb könnycsepp gördül le az arcán, és lehunyja a szemét. Sóhajtva felé nyúlok, és érzem, hogy megfeszül a teste, amikor a jobb kezem hüvelykujjával letörlöm a könnyeit.

– Nézz rám! – kérlelem.

Így tesz – látom rajta a sebezhetőséget és a fájdalmat.

– Dion! – suttogja elhaló hangon. A francba. – A-annyira sajnálom.

Szabad kezemmel kisimítom a haját az arcából, mert nem bírom elfojtani a vágyat, hogy vigasztalón megérintsem.

– Nincs miért bocsánatot kérned – nyugtatom meg, bár a szavaim nem hangzanak igazán őszintének. – Még nem vagyunk házasok, és a jegyességünk aligha hagyományos. Nem tartozol nekem semmivel… Még nem.

Kapkodva lélegzik, és ismét elered a könnye. Elszorul a szívem, és az ösztöneimet követve beletúrok a hajába, és magamhoz húzom. Faye összeomlik – a térde a bordáimnak nyomódik, az arcát a nyakamba fúrja.

– Ne-nem lett vo-volna sza-szabad – zokogja.

Reszket, én igyekszem megnyugtatni. Nem lenne szabad ilyen hatást kiváltania belőlem, most mégis itt térdelek előtte, és kétségbeesetten próbálom megvigasztalni. A karomban tartom, amíg a zokogása csillapodik, és a légzése egyenletesebbé válik. Megfogom a vállát, és gyengéden eltolom magamtól, hogy a szemébe nézhessek.

– Mióta tart ez az egész? – bukik ki belőlem a kérdés. Nincs jelentősége, mit válaszol, mégis hallani akarom. Nem tudom, miért.

Faye arca megrándul, és elfordítja a fejét, mintha képtelen lenne a szemembe nézni.

– Ez nem az, amire gondolsz. – Elcsuklik a hangja. Megroskad a válla, amitől elszorul a szívem, de a dühöm továbbra sem csillapodik.

– Nem az, amire gondolok? – ismétlem meg. – Szóval nem jársz a családom egyik ügyvédjével? – Erickel már nem állunk olyan közel egymáshoz, mint fiatalabb korunkban, de egykor barátok voltunk.

Faye épp mondana valamit, mire a tekintetem a szájára téved. Ha arra gondolok, hogy Eric megcsókolta ezt a csinos, lebiggyedő ajkat, én pedig nem… bassza meg! Miért olyasvalakivel, akit ismerek?

– Apád tud a dologról? – kérdezem.

Hogy történhetett ez meg a tudtom nélkül? Talán nem ismerem olyan jól Faye-t, mint kellene, de azt tudom, hogy az apja jelenlétében mindig alázatosan és engedelmesen viselkedik. Emiatt alábecsültem.

Félelem villan a szemében, és megrázza a fejét. Az, hogy az apját megkerülve idejött, azt jelenti, hogy hajlandó küzdeni Ericért. Emiatt ismeretlen fájdalom hasít belém, ami gyanúsan emlékeztet a… féltékenységre.

– El akartál szökni vele? – Ha erre gondolok, forr a vérem. Sok időt töltöttem azzal, hogy meggyőzzem magam, nem akarom Faye-t, és közben észre sem vettem, mennyit jár a fejemben.

– Nem – mondja Faye, és felém nyúl. A karomra teszi a kezét, és elgondolkodom, vajon tudja-e, hogy ez az első alkalom, amikor önként hozzám ér. – Ez nem… én csak… ma akartam szakítani vele. Tudtam, hogy hamarosan hazaköltözöl, ezért…

Próbálom kifürkészni, igazat mond-e. A fájdalom és az őszinteség a tekintetében… Nem hiszem, hogy mindezt csak megjátssza, de a történetének semmi értelme.

– Nem úgy tűnt, hogy szakítani akarnál vele – mondom visszafojtott dühvel. – Ami azt illeti, nagyon úgy látszott, valami egészen másra készülsz. – Elképzelem Eric alatt, és a gyomrom görcsbe rándul. Vajon hányszor tette magáévá? Fogcsikorgatva száműzöm elmémből a képeket, nehogy felemésszenek.

– Ez tényleg nem az, amire gondolsz. Mi… – Elhal a hangja, mintha kifogyott volna a mentségekből.

Átkarolom a derekát, amivel sikerül meglepnem. A szeme elkerekedik, mire a szám örömtelen mosolyra húzódik, és a kezemet a combjára simítom, amitől fekete szoknyája felcsúszik, aztán közelebb húzom magamhoz úgy, hogy az ágy szélén üljön, a combjával közrefogva a derekamat. Az arca centiméterekre van az enyémtől. Még sosem volt ilyen közel hozzám, és sosem voltunk ilyen intim helyzetben, mégis helyénvalónak tűnik a dolog. Ettől kicsit jobban érzem magam, de ez még nem elég.

– Faye, dugni készültél vele, vagy sem? – kérdezem nyers, szomorú hangon. Újra a szemébe nézek, de bűntudatos tekintete csak fokozza a szenvedésemet. – Válaszolj!

Figyelem a torkát, amint nagyot nyel, és a lélegzete felgyorsul.

– Igen. Igen, arra készültem.

A szavai összetörnek, és abból, ahogy rám néz, úgy sejtem, ezt ő is tudja. Vajon kevésbé fájna, ha nem olyan emberről lenne szó, akit ismerek? Ha nem láttam volna őket együtt? Igaz, hogy nem örültem a házasságunknak, de nem azért, mert nem akarom. Még csak nem is jártam mással, és sosem gondoltam rá, hogy mást vegyek feleségül. Belefeledkeztem a szégyenbe és a bűntudatba, és eszembe sem jutott, hogy a ridegségemmel valaki más karjába taszíthatom.

– Dion! – suttogja, és a mellkasomra teszi a kezét.

Pőre gyűrűsujjára pillantok, és valami megbánásfélét kezdek érezni. Annyi időt töltöttem azzal, hogy próbáltam menekülni előle, és bele sem gondoltam, mit okozhat a távollétem. Alig néhányan tudják, hogy jegyben járok, azt pedig még kevesebben, hogy kivel. Vennem kellett volna neki egy látványos eljegyzési gyűrűt, ahogy nagyanyám javasolta.

Figyelem, amint próbálja összeszedni a bátorságát. Enyhén kihúzza magát, és a tűz egyre fényesebben ragyog a szemében. Vajon tudja, mennyire lenyűgöző? Erősen kétlem.

– Láttam a brit pletykalapok rólad szóló cikkeit – mondja végül, és megfeszül az álla.

Megdermedek, és először cáfolni akarom a szavait. Senkivel sem voltam együtt, mióta Faye betöltötte a tizennyolcat, de ha ezt bevallanám, az túl sok újabb kérdést vetne fel, amelyekre nincs jó válaszom.

– Sosem ígértünk egymásnak hűséget – folytatja. – Ami azt illeti, soha nem ígértünk egymásnak semmit.

Olyan aprócska, de a legkevésbé sem tűnik ijedtnek. Hol rejtőzött ez a szenvedély annyi éven át? Faye mindig is porcelánbabára emlékeztetett – szép, de érzelemmentes. Minden beszélgetésünk hátborzongatóan mesterkéltnek, szinte gépiesnek hatott. Most már tudom, hogy csak megjátszotta magát, és a legjobb részeit elrejtette előlem. Csak azt nem értem, miért.

– Valóban? – Végigmérem az arcát, megragadom a derekát, és a hüvelykujjammal körözni kezdek a selyemblúzán. Még sosem érintettem meg ilyen bensőségesen. Még akkor is, amikor együtt táncoltunk a különféle eseményeken, mindketten távolságtartók voltunk, és szerepet játszottunk. Ez a pillanat… ez most más, és ezt mindketten tudjuk. – Ha jól tudom, nekem ígérted a kezedet.

Elakad a lélegzete, a gyönyörű szeme elkerekedik.

– Semmit nem ígértem neked. – Halkan, szomorúan beszél. – A házasságunkról a családunk döntött. Egyikünknek sem volt köze hozzá, és biztos vagyok benne, hogy egyikünk sem akarja, hogy köze legyen hozzá.

Rám emeli a tekintetét, és rabul ejt. Többnyire dermedt szívem most úgy sajog, ahogy nem hittem, hogy képes, és ha az életem múlna rajta, akkor sem tudnám elfordítani az arcomat. Tehát ilyen a leendő feleségem, ha nem játssza meg magát.

– Szerinted hozzá akarok menni egy olyan férfihoz, akit egyáltalán nem érdeklek? – kérdezi dühösen. – Szinte biztos vagyok benne, hogy hetekkel ezelőtt megváltoztattad a telefonszámodat, és még csak nem is szóltál róla. Dion, te voltál az, aki meghúztad a határt kettőnk közt, és én szigorúan a saját térfelemen maradtam.

Megrándul az arcom, mert nem tudom cáfolni a szavait. Igaza van. Néhány héttel ezelőtt az angliai telefonszámomat lecseréltem amerikaira, és neki nem szóltam róla. Egyszerűen… eszembe sem jutott. Elvégre nem szoktunk beszélgetni. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor hívott fel.

– Beismerem, hogy ezt elcsesztem – mondom. – Szerinted nem tudom, hogy hibáztam? Valóban alig foglalkoztam veled a jegyességünk alatt, de ez nem jelenti azt, hogy szemet hunyok afelett, ami itt zajlik.

Fürkész tekintettel nézem az arcát, és amikor a hüvelykujjammal megérintem az ajkát, levegőért kap. Oly puha. Milyen lesz az íze, amikor majd az enyémnek mondhatom? A legkevésbé sem érdemlem meg őt, mégis arra készülök, hogy még többet vegyek el tőle.

– Ennek a dolognak kettőtök között vége. – A szemében tükröződő kétségbeesés mellbe vág, de azért folytatom. – Nem osztozom rajtad, Faye. Vagy felbontod az eljegyzésünket, vagy itt és most szakítasz vele. Melyiket választod?

Ugyanannyi joga van felbontani a jegyességünket, mint nekem – vagyis semennyi. Így az ultimátumnak, amit adtam, nincs értelme, pusztán indokolatlan kegyetlenségből és haragból született. Pontosan ettől tartottam. Az iránta érzett bűntudatom nem múlja felül a birtoklási vágyamat, pedig így kellene lennie. A rohadt életbe, így kellene lennie.

Behunyja a szemét, és visszafojtja a kitörni készülő sírást. Szörnyű érzés, és egy pillanatra megingok. Tudnék így élni? Képes lennék szemet hunyni, ha ez tenné boldoggá?

Végigmérem a testét, az állam megfeszül. Nem. Nem bírnám elviselni a gondolatot, hogy másvalakivel legyen, mielőtt hazajön hozzám. Bárcsak jobb ember lennék, de nem vagyok, és sosem leszek az. Tudom, hogy nem érdemlem meg, de ha ő lesz a feleségem, akkor mindenestül őt akarom. Mindig is ez volt a baj – önző szörnyeteg vagyok.

Faye a szemembe néz, és mély lélegzetet vesz.

– Szakítok vele – suttogja, mire elönt a megkönnyebbülés.

– Helyes – mondom nyersen. – Hadd fogalmazzak világosan, Faye! Mostantól te az enyém vagy, és én a tiéd. Ne is álmodj róla, hogy újra ilyesmit teszel.

A tekintetét fürkészem, de nem tudom értelmezni, és arra vágyom, bárcsak megfejthetném; bárcsak felfedezhetném azt az oldalát, amelyet rejteget előlem.

– Egyetlen esély – mondom. – Csak ennyit adok neked. Elfelejtem, hogy ez az egész megtörtént, és nem szólok róla apádnak, de cserébe többé nem állhatsz szóba Erickel. Rendben?

Bólint, aztán lesüti a szemét, de így sem tudja leplezni a szomorúságát. Nem kell mondania, hogy tudjam, szereti a pasast. Szakítani fog vele, mert nincs más választása, és ezért örökké neheztelni fog rám. Újabb tétel az eljövendő sérelmek hosszú listáján.