Molnár Ferenc

Az éhes város

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Első kötet

I. Fejezet

– Ez, kérem, hurut, mégpedig a tüdőcsúcsban – mondta az orvos.

Aztán hozzátette:

– De azért ne ijedjen meg.

Egy ifjú állt előtte, övig meztelenül. Nagy karosszéken hevert indigókék kabátja és rózsaszínű, kék csíkos inge. Öltözéke tehát arra engedett következtetni, hogy bankhivatalnok, ötven-hatvan forint fizetéssel, s mind indigószínű kabátját, mind gyönyörű ingét hitelbe vette. Maga a fiú teljesen jelentéktelen figura volt. Olyan rendes Váci utcai és Andrássy úti arc, aminőt vasárnap délelőtt ezen a két korzón százával látni. Természetesen különbséget kell tenni a Koronaherceg utcai korzó ifjai és amazok közt; a Koronaherceg utcaiak barnára égett szép szál legények, diszkréten öltözködnek, de alapjában véve éppúgy viselkednek az utcán, mint a Váci utcaiak. Onnan ismerni meg őket főleg, hogy a homlokuknak csak az alsó, a szemöldök fölé eső részét égette le a nap. A felső fele tiszta fehér. Ez az evezősegyletek kis sapkáitól van. A Váci utca és Andrássy út ifjai vagy egészen fehér, vagy egészen barnára sült homlokkal járnak. Őket ugyanis nem veszik be az evezősegyletekbe. Ez azért van, mert ők nem tartoznak a pápa alá, bár leghőbb vágyuk ez volna. Szegények, ők minden lehetőt elkövetnek: nem járnak a zsidó templomba, megmagyarosítják a nevüket, szidják az izraelitákat, barátkoznak szegény, eladósodott káplánokkal, agrárius, klerikális elveket vallanak, s maguk közt ők is alakítanak evezősegyleteket szalonképes hiten levő elnökkel s merev exkluzivitással – de mindhiába. Még az se használ nekik, hogy a legtöbbjük huszárönkéntesnek megy. A hadseregben van malícia: egy pesti huszárezredet megtett szemita ezreddé, s a jó fiúk ott egymás közt vannak.

Az indigó kabát és a gyönyörű ing tulajdonosa ehhez a csoporthoz tartozott. A homloka egészen fehér volt, s ez majdnem annyi keserűséget szerzett neki annak idején, mint most az orvos kissé sajnálkozó kijelentése.

– Orsovai úr, önnek Abbáziába kell utaznia. A tüdőcsúcshuruttal nem lehet tréfálni.

Orsovai úr úgy állott előtte meztelen felsőtesttel, mint valami áldozatra szánt barom. Olyan hangon beszélt, mint aminőn a halálraítéltek felelnek a bíró ama kérdésére, hogy mi a megjegyzésük a halálos ítéletre.

– Mi az a tüdőcsúcshurut? – kérdezte. – Hát van tüdőcsúcs? Nem is tudtam.

– Azt akarja, hogy előadást tartsak róla? Menjen Abbáziába, és ott gyógykezeltesse magát. Ha komplikációk nem lesznek, nem is kell sokáig maradnia.

Azzal búcsúképpen még koppantott egyet-kettőt az ifjú mellén.

Orsovai úrnak most már elment a kedve a csevegéstől. Fölvette gyönyörű ingét és a piroskék sottis nyakkendőt. Aztán belebújt az indigó kabátba, s egy pillantást vetett a tükörbe. A tüdőcsúcstól eltekintve, nagyon meg volt elégedve a testével. Csinos fiúnak tartotta magát. Mondom, semmi különös nem volt rajta. Egy kis bajusz, egy kis pofaszakáll, rendes orr, szürkésbarna szem, simára fésült, baloldalt elválasztott haj. Olyan arc, amely csak ilyen rendőri ízű leírást érdemel.

– Mivel tartozom, doktor úr?

A doktor ujjaival dobolt az asztalon, s lesütött szemmel felelt:

– Két forinttal.

Az ifjú letett az asztalra két ezüstforintot, s azzal kiment. A várószobában sokan ültek. Még hallotta csörrenni a doktor zsebében a két forintot, s hallotta a hangját is, amint a következő pácienst beszólította. Aztán belebújt a kabátjába, s tüdejére való tekintettel erősen begombolkozott.

Az Erzsébet téren már sárgultak a levelek. Gyönyörű október volt; a levelek némely ősszel nagyon nehezen válnak meg a fáktól. Ilyenkor sokáig tart a búcsú, a nap még a késő hónapokban is süt, a köd késik, s az ilyen délelőttök a finom emberi lélekben a legintimebb érzéseket keltik.

Orsovai az októbert is tüdeje szempontjából fogta fel. Ez a legjobb idő Abbáziába menni. Abbáziában jóval későbben kezdődik az ősz, körülbelül november közepe táján hozzák ki a művirulást az üvegházakból. Amikor ugyanis Abbáziában minden friss zöld, és a virágágyak tarkállanak a szebbnél szebb virágoktól, akkor bizonyos, hogy itt az ősz, mert akkor hozták ki mindezt a raktárból, tekintve, hogy az igazi virágok elfonnyadtak. Így se tartja magát soká a szabadban ez a sok üvegházi virág, este be kell cipelni. Isten tudja csak, hogy mennyi pénzébe kerül Abbáziának az a téves közfelfogása, hogy ott későbben van ősz, mint például nálunk.

Orsovai azonban nem ezen törte a fejét Ő egyelőre azon törte a fejét, hogy hol vesz pénzt a fürdőzésre, és hol vesz szabadjegyet az utazáshoz. Arra Pesten nem is szokás gondolni, hogy „hol veszek pénzt színházjegyre, vasúti jegyre, a cirkuszba, a villamosvasúti bérletre”. Pesten sokkal egyszerűbben mindjárt azt gondolják: „hol veszek potyajegyet a színházba, ki ad vasúti jegyet, ki a cirkusz titkára, és melyik ismerősöm jó barátja Jellineknek?” Így Orsovai is mindjárt egy hírlapíróra gondolt; csak éppen az volt a baj, hogy ezt a hírlapírót Zrinyinek hívták, s a vonaton az ilyen név még akkor is gyanút kelt, ha maga Zrinyi úr utazik. Hátha még másnak adta a jegyét!

Leült egy padra az Erzsébet téren. A késői napsugáron lassan mászkáló öregurak sütkéreztek, és csenevész terézvárosi gyerekek hancúroztak az utakon. A rokkant honvéd, az Erzsébet tér katonai kormányzója, egy széken aludt Csöndes, szép délelőtt volt, annyira szép, hogy például egy költő fürdött volna a gyönyörűségben ily csodálatos színek, ily édes, búcsúzó hangulat láttára. Képzelhető, hogy milyen nagyon szép lehetett, ha még Orsovai úr is leereszkedett hozzá, mondván magában: Nincs is komisz idő.

Egy kicsit pihent, aztán fölkelt s elindult a bank felé, szabadságot és előleget kérni. A bank a Lipótváros egy előkelő utcájában volt, a régi, csöndes nagykereskedések közt, ahol nagy társzekerek álltak a házak előtt, ismerős német nevek kellették magukat a cégtáblákon, ahol minden oly csöndben és rendben ment: vevők és kiszolgáló segédek nélkül. A Holland-Magyar Bank itt ütötte fel a tanyáját, most három éve, amikor megalakult. Ha majd jobb üzleteket fog csinálni, akkor elmegy innen. Egyelőre azonban kénytelen volt itt maradni.

Orsovai megkérdezte a szolgától:

– Itt van Lusztig úr?

– Igenis, itt van.

Ez a Lusztig úr, ez volt a váltóosztály főnöke, Orsovai közvetlen följebbvalója. Nem volt mai csirke, de azért még nagy érzéke volt a szép nők iránt, s különösen a színházak kulisszái mögött kezdődő kalandokat szerette. Szegény Orsovainak, aki most mindenféle kétségek közt, félve állt az előszobában, várva, míg távozik Lusztig úrtól egy ismert nagykereskedő, éppen egy ilyen kaland miatt gyűlt meg vele a baja. Volt ugyanis az egyik színházban egy kis hölgy, aki a maga nemében úttörő volt, mert őt lehet az első budapesti kurtizánnak nevezni. Francia ízlésű újságírók és piktorok közt élt, s ezek nevelték kokottá. Nem is volt szép, de utóbb oly kiválóan adminisztrálta magát, hogy meg is szépült. Pénzt is szerzett, a takarékpénztárba rakta, s azt mondták róla, hogy neki vannak Pesten a legszebb és legdrágább ékszerei, a grófnőket és a zsidó asszonyokat sem véve ki. Mindössze tizenkilenc éves volt még akkor, amikor egyrészről Lusztig urat, másrészről pedig Orsovai urat megismerte. A többi előre sejthető: Lusztig úr fizette a lakást, a számozatlan gumikerekűt, az ékszereket, a színpadi ruhákat, viszont Orsovai úr a napsugár, az éltető tavasz és a szabad szerelem képviselője volt a kis Anna életében. Hogy „éltető tavasz”, ezt úgy értem, hogy ő soha nem fizetett semmit, de azért elment Annuskával apró kirándulásokra a zöldbe, sőt amikor egyszer Lusztig úr egy hónapig szabadságon volt, együtt is laktak a Sváb-hegyen. Ez utóbbit aztán megtudta Lusztig úr, s otthagyta a kis Annát. A kis Anna – istenem, ilyen a szerelem – annyira megharagudott a pénzes kliens távozásán, hogy Orsovait is kidobta. Valami báróval látták azontúl, s hogy Orsovai ezt kárörömmel nézte, az nem csoda; de hogy Lusztig úr is láthatólag örült annak, hogy „ha velem nem, hát a fiúval sem” – ez mindenkit csodálatba ejtett. Utóvégre is Lusztig úr már közel járt az ötvenhez.

A nagykereskedő távozott, és Orsovai bemehetett egykori riválisához.

– Voltam az orvosnál, főnök úr.

– Mit mondott?

– Azt mondta, hogy erős tüdőkomplikációim vannak, és ha tüstént nem megyek vele Abbáziába, akkor nem szavatol az életemért...

Lusztig urat még ez az erős hazugság sem hatotta meg. Hozzá volt ő már szokva ilyesmihez a szabadság- és előlegkérők részéről.

– Wirklich so arg? – kérdezte, miközben gúnyosan nézett a fiúra, mintha mondaná: „megállj, jómadár, most végre a kezemben vagy”.

– Igen – felelt Orsovai, mert a főnök német kérdésére németül felelni szemtelenség lett volna.

– És mit akar?

– Két hét szabadságot kérnék és harminc forint előleget.

– Hallatlan! Miért nem mindjárt egy évet és negyvenezer forintot? Úgy látszik, Holländer úr, maga azt hiszi, hogy maga nélkül nem is egzisztálhat a bank!

„Holländer úr” – ez volt a legkellemetlenebb az egész dologban. Ez annak az embernek a gúnyos hangján volt mondva, aki büszke arra, hogy nem dobta el ősei nevét. Még csak vissza se lehetett neki adni ezt a malíciát, mint a többieknek, akik néha egymás közt így szóltak: „Legyünk őszinték”, s mind a régi nevükön szólították egymást. Orsovai úr egy héttel azelőtt lett Orsovai, mielőtt a terézvárosi plébánia-templomban megkeresztelték. Kissé későn – volt már vagy huszonhárom éves –, de ő úgy gondolkozott, hogy sohasem késő otthagyni egy kellemetlen vallást. A keresztnevével is volt egy kis baja: csűrte-csavarta annak előtte az Izidort, hol Izor volt, hol Izsó, sőt még az Imrét is megkockáztatta; képzelhetni, mily megkönnyebbülés volt ránézve az, hogy a keresztség mindeme gondjaitól megszabadította őt, s lett röviden: Pál. Orsovai Pál. Ez nagyszerű név volt, egyedüli a maga nemében, nem olyan, mint Szabó, Kovács, Vajda, aminő száz meg száz van, s nem is Vermes vagy Fehér, ami mindjárt azt a gyanút kelti, hogy valaha Weiss volt.

Még egy kicsit kínozta a főnök, de aztán felállt és rászólt:

– Jól van, barátom, menjen a fenébe, majd csak megleszünk valahogy maga nélkül is... ugye...?

– Igenis, főnök úr – felelt mosolyogva Orsovai, átvette utalványát, és távozott.

Ez tehát meglett volna. Hiányzott még a szabadjegy. Zrinyi urat este kereste fel a New York kávéház irodalmi asztalánál. Ott az írók éppen egymás egyéniségét fejtegették, amikor Orsovai belépett.

– Már megint itt van ez az alak – mondta hanyagul Zrinyi –, erről még írok egy tárcát...

Orsovai félrehívta, összeültek, és Zrinyi megígérte neki a jegyet.

– Jöjjön föl négy-öt nap múlva a szerkesztőségbe, a jegy ott lesz. Csak nagyon kell vigyázni, mert most szigorúak a vasútnál. Itt van, adok előre névjegyeket és kuvertákat Ezekkel igazolhatja magát

Azzal átadott neki két levélborítékot, amin ez volt olvasható: „Nagyságos Zrinyi Ernő hírlapíró úrnak”, aztán a tárcája másik rekeszébe nyúlt s letett az asztalra vagy tíz névjegyet.

– Itt van – mondta –, vigyázzon jól magára, hogy meg ne csípjék.

Orsovai megköszönte szépen, és hazafelé indult. Hűvös volt az este, és szegény nagyokat köhögött az utcán. Kétségbe volt esve. A melle is fájt, pénze se volt – istenem, mi az: harminc forint! És itt a hideg őszi estén neki magának kellett mászkálnia, hogy valamiképp lehetővé tegye elutazását. Nagyon meggyűlt benne a keserűség, s ekkor szánandó látvány volt Orsovai úr, amint mellére szorított kézzel, köhögve ment föl a lépcsőn, elegáns, vasalt nadrágban, fényes cilinderben, excentrikus vezetéknévvel, párizsi nyakkendővel és katolikus vallással. Amikor a fordulóknál meg-megállt, hogy nagy köhögési rohamán kevesebb fájdalommal essék túl, s úgy köhögött, hogy még a szeme is könnybe lábadt, akkor mindezek ellenére nem volt más, mint egy szegény, szenvedő zsidó.

II. fejezet

A tengeren finom fehér habcsipkéket hajtott a szellő. Cherso felől már párák szálltak fel a vízből, és homályba vonták a láthatárt. Lassan jött az alkonyat, s ahogy Pál a parton ült az őszirózsák és a babérok közt, nagyon elszomorodott.

Már negyedik hete, hogy itt volt, és úgy érezte, hogy a baja éppenséggel nem javult egy csipetnyit sem. Az orvos ugyan azt mondta, hogy a javulás szépen halad a tudomány követelései szerint, de úgy látszik, Orsovai úrnak nagyobb igényei voltak, mint az orvosi tudománynak. Ő csak azt tudta, hogy fáj a melle, hogy minden köhögésnél úgy érzi, mintha ki akarna szakadni bordái közül a tüdeje, hogy nem szabad szivarozni és bizonyos időn túl a szabadban maradni. Mindez fájt neki, mert ő még csak huszonöt éves volt, s mert annyi sok lány és asszony volt a világon.

E csöndes alkonyi órán felváltva két dologról gondolkozott. Az egyik dolog az volt, hogy a pénze megint elfogyott. Szegénynek mindig akkor fogyott el a pénze, amikor már csak kevés kellett volna, hogy az időt valahol kihúzza. Az átkozottul kicsiny fizetések, a remunerációk mindig négy-öt nappal hamarább mondtak búcsút neki, mint amikorára ő távozásukat előirányozta. – A másik dolog, amin a fejét törte, egy levél volt. Ez a levél a Holland-Magyar Bank kockás levélpapírjára volt írva; egy barátja írta, aki vele egy osztályban rótta a betűket és a számokat. A kolléga azt írta, hogy Lusztig úr az ő betegségét állandóan „úgynevezett” vagy „állítólagos” betegségnek nevezi. A kolléga baráti előrelátással és gyöngéd figyelemmel intette, hogy ha csak szerét teheti, jöjjön haza. Az osztályfőnök úrral nem jó tréfálni, s különösen neki – mármint Orsovainak – nem. Emlékezzék csak – írta a kolléga – a kis Anna esetére, és gondolja meg, hogy ha kidobják a bankból, akár éhen is halhat, mert a mai viszonyok között mindent kap, csak állást nem.

Ezeken a dolgokon törte a fejét, majd az órájára nézett. Orvosi rendelkezés szerint hat óráig volt szabad a tengerparton időznie. Most fél hat volt. Fölállt, hogy ezt a félórát sétával töltse el, s lassan elindult Volosca felé. Alig tett azonban néhány lépést, utánakiáltott valaki:

– Orsovai!

Visszafordult, s nagy álmélkodással látta, hogy Zrinyi úr szalad feléje.

– Hogyan, Zrinyi?

– Igen, én! Itt vagyok.

Orsovait legjobban az érdekelte, hogy milyen jeggyel jött ez le Abbáziába, ha a maga nevét neki engedte át. Zrinyi rögtön megmagyarázta, hogy déli vasút is van a világon, s ha Orsovai az államvasúton vette igénybe a Zrinyi névvel járó előnyöket, úgy ő a déli vasúton utazott e néven.

– Most vettem ki a szabadságomat – mondta –, tudniillik nagyon szeretem az őszt...

És e pillanatban úgy érezte, mintha az összes falevelek megreszkettek volna, mintha titkos, szerelmes sóhaj kelt volna az erdőn arra a kijelentésre, hogy Zrinyi úr szereti az őszt. Zrinyi úr kissé elbizakodott ifjú volt, s föltehető róla, hogy nagyságát még a természettel is szerette volna éreztetni.

– Hol fog lakni?

– Hol lakik maga?

„Hopp – gondolta Orsovai ez most a nyakamra jön.”

– Én? Egy panzióban.

De amikor ezt kimondta, eszébe jutott, hogy ha ez is odamegy lakni, s még egy ágyat állítanak a szobájába, ez kevesebbe fog kerülni egynek-egynek. Tehát rögtön megszerette Zrinyit, mondván:

– Tudja mit, jöjjön hozzám lakni. Beállíttatok még egy ágyat a szobámba. Jó?

– Jó.

– És most pedig haza kell mennem, mert az orvos nem engedi meg, hogy hat órán túl künn legyek...

– Az orvosi tudomány! – nevetett Zrinyi –, a jó öreg orvosi tudomány! Maga még hisz ezeknek a svindlereknek?

Istenem, ha az ember elgondolja, hogy egy kisebb rangú német képes újság szerkesztőségében már ennyire napirendre tértek az orvosi tudomány felett, hogy beszélhetnek az orvosokról a Timesnál?

Hirtelen más témára tért át Zrinyi, hogy lassan hazafelé indultak a parti úton:

– Orsovai úr – mondta –, én csak most érkeztem Abbáziába, de máris mondhatok magának egy újságot.

– Mi az?

– Látott már maga eleven vasútkirályt?

– Nem én.

– Hát majd most fog látni. A Stefánia igazgatójától tudom, hogy a ma esti hajóval jön egy.

– Mit keres itt?

– A lánya miatt jön, akinek gyönge a tüdeje. Bécsből jönnek.

– És vasútkirály?

– Az. Vasutai vannak, meg rézbányái meg tudja isten, micsodái. Milliók fölött rendelkezik.

Orsovai nyugodtan mondta:

– Adhatna nekünk egypárat.

– Ki tudja – mondta Zrinyi –, talán ennek magának sincs több, mint kettő vagy három. Előttem nagyon sokat levon az értékéből az, hogy amerikai.

– Amerikai!

Ezt Orsovai mondta, olyan hangon, mintha valaki azt mondta volna neki: „Itt van egy igazi hatos, Újpesten csinálták.” Amerikai – ez már sokat levont az értékéből. Az amerikai nagybácsik és milliomosok már rég lejáratták ezt a világrészt, s most egy odavaló embernek kétszer annyit kell kimutatni, hogy a felét elhiggyék.

– Maga mindennek beugrik, Zrinyi mester! – szólt Orsovai.

– Én csak azt mondom, amit hallottam.

Emberek jöttek velük szembe. A hordárok, akiket a nagy mólóról ismertek, ládákat toltak targoncákon. Mögöttük egy szépen megtermett, vállas öreg úr jött egy fiatal lánnyal karonfogva. Aztán inas meg szobalány. Angolul beszéltek.

– Ezek azok – mondta Zrinyi.

Utánuk néztek sokáig. Igazán nem nézett ki belőlük sok pénz. A borotvált arcú, izmos öreg inkább lehetett volna skót pap, mint vasútkirály. Orsovai még egy kicsit gondolkozott fölöttük, aztán hirtelen eszébe jutott, hogy hiszen Zrinyi mondta erről, hogy vasútkirály.

– Zrinyi, Zrinyi – mondta neki –, maga a világ legboldogabb embere. Mindent elhisz. Hát hogy lehetett azt elhinni, hogy ez a szelíd polgár vasútkirály!

Az újságíró már szégyellte is magát. De hogy a dekórumot megmentse, vállat vont, és határozatlan hangon felelt:

– Márpedig ez vasútkirály.

Hazáig nem is beszéltek róla többet. Csak amikor elhelyezkedtek az ágyakban, s az úttól fáradt Zrinyi hortyogni kezdett, Orsovai a falnak fordult, s így szólt magában: „A legkevesebb, amit tehetek, az, hogy feleségül veszem a vasútkirály leányát..”

Mikor az ember valami nagyon nehezen elérhető dolgot tesz föl magában, akkor érzi igazán, hogy kicsoda. Orsovai most hirtelen, mint valami tükörben, meglátta magát ebben az óriási feladatban, s dicséretére legyen mondva: nem állta meg, hogy el ne mosolyodjék.

Ami a vasútkirályt illeti, ez az úr, név szerint Thomas George Hutkinson, úgy került Európába, hogy a felesége meghalt. Hutkinsonék csak hárman voltak: az apa, anya és Elly, a lányuk, s amikor az anya meghalt, a másik kettő nem bírt azon a földön maradni, amelyben az ő legnagyobb kincsük, bánatos gazdagságuk nyugodott. Rendbe hozták dolgaikat, T. G. Hutkinson mindent rábízott a sógorára, s átjött egyetlen leányával Európába, felejteni. Ez télen volt. Akkor Nizzában jártak, majd tavaszra Párizst, nyáron pedig Svájcot látogatták meg. Őszre Bécsbe kerültek, ahol Elly köhögni kezdett egy kicsit. A legelső orvosi szaktekintély azonnal megállapította, hogy Ellynek semmi baja sincs, de azért nem fog ártani, ha egy kis tengeri levegővel szellőzteti a tüdejét Abbáziába küldte őket, ahová este érkeztek meg. Elly fáradt volt, azonnal aludni tért. Az apja ellenben a szomszéd szobában az asztalhoz ült, és sorra vette az utóbbi időben érkezett leveleket, sürgönyöket. A szép szál öregembernek nem kellett szemüveg. A preszbiopsz emberek szigorú, messziről való nézésével vizsgálta az írásokat, s aki most látta volna, joggal hihette volna, hogy vagy egy nagyszabású összeesküvésről kapott jelentéseket, vagy pedig fejedelem, aki harcoló hadvezérének táviratait betűzi ki. T. G. Hutkinson azonban sem összeesküvő nem volt, sem fejedelem. A táviratok és levelek az Északi Vasúttársaság és néhány rézbánya igazgatójától jöttek. Az igazgató rendes napi jelentéseket küldött az üzletek állásáról. Körülbelül éjfélig tartott, míg Hutkinson valamennyit elolvasta, s jegyzőkönyvébe mindnyájáról egykét szó megjegyzést tett Aztán körülnézett, s vetkőzéshez kezdett. Néhány perc múlva már a lámpa se égett a Hutkinsonék két szobájában, s lenn a fülkében a portás egy négyszögletű kartonlapra legszebb rondírásával írta fel:

T. G. Hutkinson és leánya, Chicago

Már korán reggel a parkban sétáltak. Mosolyogtak a tengeren, a mi kis helyi érdekű Quarnerónkon. Az óceánjáró amerikai lány egyszerű szürke gyapotruhában állt a parton, s együtt mosolygott apjával, aki már a környék összes szigetének nevét megtanulta, s most a teendő kirándulások végpontjait mutogatta a leányának. Délelőtt aztán meglátogatták az orvost, akihez a bécsi tanár ajánlotta őket. Fiatal ember volt még, néhány évvel ezelőtt a bécsi professzornak asszisztense. Szinte kellemetlen szolgálatkészséggel fogadta őket, kérdezgette, hogy tetszik-e a park, milyen a koszt, jó-e a lakás. Aztán felajánlotta, hogy velük ebédel, ha nincs ellene kifogásuk.

– Csak tessék – mondta apja nevében is Elly –, nagyon fogunk örülni.

Az öreg Hutkinson azonban bizonyos barátságtalan indulattal nézett a csinos fiatal orvosra. Általában minden jóképű, valamirevaló fiatalemberre neheztelt. Érezte, hogy a sok derék és csinos ifjú közül az egyik valamikor eljön, és elviszi a lányát. S ő akkor egyedül marad a világon, teljesen egyedül, mert még maga előtt sem átallotta bevallani, hogy felesége és lányán kívül soha senkit nem szeretett ezen a világon. És mintha mindaz a szeretet, amelyet másoktól megtagadott, összesűrűsödve rakódott volna le a szívében, a feleségét meg a lányát csodálatos, szinte földöntúli imádattal szerette. S amikor az asszony meghalt, ez a gazdag, nagy szeretetörökség egyes-egyedül Ellyre maradt Ha együtt látta az ember Hutkinsont a lányával, azt hihette volna, hogy az öreg a férj, Elly pedig a feleség: olyannyira előzékeny, udvarias, szeretetteljes és féltékeny volt az öreg, s olyan simuló, engedelmes, szinte kacér volt Elly. Érthető tehát, hogy az öreg nem imádta az Elly közelébe került fiatalembereket. Minél különb volt az illető, minél jobban s minél több címen érdemelte meg Elly kezét, annál csúnyább féltékenységgel nézett rá. Az biztos volt, hogy ha már egyszer férjhez megy Elly, a férjét nagyon fogja szeretni az öreg. De amíg csak úgy járt a lány körül valaki, addig rablót látott benne, az ő boldogságának megrontóját.

A fiatal orvost azonban legkevésbé sem bántotta ez a hangulat. Lehet, hogy észre se vette, de elég az hozzá, hogy délben egyszer csak megjelent annál az asztalnál, ahol Hutkinson ült a lányával. S méghozzá nem is jött egyedül. Egy indigókék ruhába öltözött fiatalembert hozott magával, aki ez alkalomra szépen megborotválkozott, még rizsporos is volt az álla. Egyenesen az öreg amerikaihoz vitte.

– Bocsánat – mondta –, engedjék meg, hogy bemutassam egy páciensemet és barátomat, Orsovai urat..

Pál levette a kalapját, és meghajolt. A lány közönyösen nyújtotta neki a kezét. Az öreg mosolyogni próbált de ez csak ajkával sikerült neki, a szemével ezt mondta: Megint egy rablójelölt!

Az újon jöttek leültek, s ételt rendeltek. Orsovai összeszedte minden angoltudományát és a lánnyal kezdett beszélni. A doktor Hutkinsonnal beszélt. Érdeklődött az amerikai viszonyok iránt majd pedig erősen osztrák szívvel magyarázta meg Ausztria és Magyarország furcsa, de kölcsönös helyzetét.

Az ebéd nem volt valami dús lakoma. Az amerikai egyszerű ember volt s a leányát is a maga képére nevelte. Tészta után szivart kért a pincértől, s rágyújtott egy britannikára, bárminő ambícióval tolta is az elébe az aranyospiros övvel ékes Henry Claiket, Upmaneket, Bockokat. A fiatal doktor egy Upmanre gyújtott. Még folyt egy kicsit a beszélgetés, vitázva szürcsölték a feketekávét, miközben az öreg szeme folyton Pálon volt. Nem tetszett neki, hogy ez a vadidegen ember, akivel egy óra előtt ismerkedtek meg, egészen közel hajlik a lányához, mosolyog rá, és úgy beszél vele, mintha legalábbis tíz esztendeje ismerné. Aztán az ilyen pózból a beszélgetés tárgyára is lehet következtetni : ez az ifjú bizonyára nem Abbázia klimatikus hatásáról értekezett a kisasszonnyal, hanem valami olyanról, amit csak mosolygó szemmel, egészen közel hajolva lehet tárgyalni.

Orsovai, hogy így merő véletlenségből ily közel került a családhoz, erősen föltette magában, hogy szerencsét próbál az amerikai kisasszonynál. Egy csöpp szégyenérzet se dorgálta meg azért, hogy tisztán a pénz kedvéért kezdett komédiázni a lánnyal. Oly pénztelen és pénzre éhes társadalomból való volt, ahol a pénzéhség minden gazságnak kellő mentsége. Sőt ezt természetesnek is találta, s egy pillanatig se gondolt arra, hogy más embernek az ő helyén lelkifurdalásai lehetnének.

A lány nagyon érdekes teremtés volt Nem az a képeslapokból és svájci vasutakról ismert angol típus, hanem valami egészen európai. Jogos volt a gyanú, hogy ez a család nem nagyon régen került Amerikába. Vörösbe játszó barna haja volt, csupa önálló, rakoncátlan szál, amely nem sorakozik a fésű egy mozdulatára egymás mellé, hanem külön életet él, másfelé görbül, mint a szomszédja. Ezért bármily szépen és gondosan fésülködött is, borzasnak látszott. A szemében mély, kissé érzéki villanások gyúltak időről időre, valami keleties ragyogás, amelynek a forrósága az indiai ékkövekre, színgazdagsága pedig a perzsaszőnyegekre emlékeztet Érzékeny, meg-megreszkető orrcimpája állandó és barátságos viszonyban volt az ajkaival. Egy-egy merészebb szóra a szája széle megvonaglott, s ilyenkor az orrcimpája is megrezzent. Általában beszédes arc volt, tele színnel, mozgással és a mozgásra való örökös hajlandósággal. Az ilyen arcok az ideális színésznőarcok, de azért nem valók a színpadra, hanem a legintimebb szerelmes színjátékokhoz. Az ilyet közelről kell nézni, néha olyan nagyon közelről, hogy az ember belát a szem legrejtettebb mélységeibe, ahol az apró, szerelmes villámok fakadnak, s ahonnan néha a ború jön, bánatos alkalmakkor. Az ilyen arccal nehéz kacérnak nem lenni, olyannyira érzékenyek az izmai minden külső hatás iránt. Merevnek, érzéketlennek látszani meg egyszerűen lehetetlenség. Talán éppen a mások szavainak ez az állandó visszatükrözése, ez az igazi felelő és meghallgató arc tette, hogy Orsovai az ebéd vége felé már olyan dolgokról társalgott, aminőkről odahaza egyévi ismeretség után sem mert volna beszélni.

Az utolsó korty fekete után felállott Hutkinson, és kezet szorított az urakkal.

– Fölmegyünk egy kis délutáni sziesztára – mondta –, Elly még mindig nem aludta ki az utazást.

Elly felnézett apjára, s egy mosollyal köszönte meg neki a gyöngéd gondoskodást. Az urak elbúcsúztak, mentek. Az öreg Hutkinson karon fogta a lányát, és kissé kedvetlenül ment vele a széles, piros szőnyeges lépcsőn fölfelé. A fordulónál, hogy megálltak egyet lélegzeni, megszólalt az öreg:

– Micsoda ember ez a...

– Akivel beszéltem?

– Az.

– Nagyon kedves társalgó.

Ezzel elindultak tovább. A szobája ajtaja előtt Elly megcsókolta az öreget, és így szólt:

– Nagyon kedves fiú, de annyira más, olyan különösen más, mint a mieink...

Az öreg erre nem is felelt, csak bement a másik ajtón a másik szobába, táviratokat fogalmazni.

Orsovai egyenesen a kávéházba sietett. Egy asztalnál magányosan találta Zrinyit, aki a képeslapok tanulmányozásába volt elmerülve.

– Zrinyi mester – mondta neki majdnem diadalmas hangon –, megismerkedtem a vasútkirállyal!

– Üljön le – szólt az újságíró, akinek most már éppenséggel nem imponált a vasútkirály. Sőt annyira nem imponált, hogy szó nélkül tovább olvasott.

– Zrinyi – mondta megint a másik –, nem hallja, mit mondok?

– Hogyne hallanám.

– A doktornál voltam délfelé, és ez rögtön elhencegett azzal, hogy az új amerikai vendég az ő páciense. „Nagyon kedves népség – mondta –, ha akarja, bemutatom nekik.” „Hogyne akarnám!” – feleltem, s erre elvitt magával a Stefániába. Ott aztán bemutatott nekik, és együtt ebédeltünk.

– Jó volt?

Ebben gúny volt, de egy kis irigység is. Orsovai sem a gúnyt, sem az irigységet nem vette észre, s jókedvűen felelt:

– Bizony jó. A lány nagyon kedves, egy kicsit szép is.

– Vegye el feleségül – mondta erre szinte gorombán Zrinyi.

Orsovai leült melléje az asztalhoz, s azon kezdett gondolkozni, hogy ez nem is tréfa. Ilyen partit még senki se csinált Pesten. Most, távol lévén megszokott társaságától, egy kicsit arra is gondolt, hogy lesznek odahaza olyanok, akik meg fogják vetni ezért a házasságért. De aztán elmosolyodott arra a gondolatra, hogy máris házasságról ábrándozik. Az csak az újságok Különféle rovatában fordul elő, hogy egy amerikai kisasszony, akinek milliói vannak, beleszeret egy koldusba. Ezen a ponton aztán abba is hagyta a gondolkozást. Orsovai úr egyébként se szokott gondolkozni, ezt elvégezték helyette az okos emberek. Ő legföljebb csak a fejét törte valamin, akár egy új nyakkendőn, akár a fizetésfölemelésen vagy valami kis kölcsönön.

– Ha az apja ideadná – szólalt meg egyszerre már holnap feleségül venném...

Zrinyi letette az újságot.

– Jó kis parti. Egyszeribe nagy úr lenne magából.

A másik egy kicsit hallgatott, aztán halkan mondta:

– Ahogy így meggondolom a dolgot, nem is olyan lehetetlen...

Az újságíró mosolygott. Erre már komolyabb arccal szólt:

– Jó, jó, nevessen. Maga nevet, én meg majd feleségül veszem a milliomos lányt. Aztán majd én fogok nevetni, amikor maga eljön hozzám pénzt kölcsönkérni!

– Jön a fene – mondta Zrinyi.

Bosszantotta az a gondolat, hogy ennek a szamárnak, ennek a senkinek valaha ily sok pénze lehet. És különösen az bosszantotta, hogy a dolgot ő se találta valami nagyon lehetetlennek. A lányok mindig kiszámíthatatlanok, s megeshetik, hogy két udvarló közül, ha az első szép, jó, okos, csak úgy ordít belőle a géniusz, az arcáról a férfiszépség, a lelkéből a becsület, s a másik – Orsovai, ezt az utóbbit választják. Ez még dühössé is tette, ez a gondolat. Már szinte szerette volna megakadályozni ezt a házasságot, már irigykedett. Csípős hangon kezdett beszélni:

– És nem átallaná szerelem nélkül elvenni, csak úgy, a pénzéért?

– Nem én – felelt a világ legnyugodtabb hangján Orsovai. Majd mosolyogva tette hozzá: – Ki beszél itt szerelemről?

Az újságírót egy kicsit megnyugtatta az, hogy utóvégre is nem olyan könnyen adják oda az ilyen lányt minden jöttmentnek, s nem beszélt többet róla.

Orsovai a milliókról álmodva tért haza. Otthon postautalványt talált az asztalán, az apja nevével.

Húsz forint jött.

III. Fejezet

Az indigókék fiatalember igazán komolyan vette a dolgot. Lassanként elmaradt az egyszerű panzióból, ahol potom árért szokott Zrinyivel ebédelni. Isten tudja, hol vette a pénzt, talán a rokonaitól csalta ki azon a címen, hogy már vőlegény, elég az hozzá, hogy a Stefániába járt ebédre, s a panzió hosszú asztalánál nap-nap után üresen maradt a helye. Erről szó is esett a vendégek közt, s Zrinyit ugyancsak ette a méreg, amikor arról pletykáltak, hogy a fiatal magyart mindig az amerikaiakkal lehet látni.

A fiatal magyar tüdeje eközben egyre egészségesebb lett. Már haza is eresztette volna az orvos, ha kérte volna. De nemcsak hogy nem kérte, hanem egyre újabb panaszokkal ment elébe. Hazudott neki. Azt mondta, hogy éjjel még mindig köhög, s titokban a tengerbe szórta a porokat, amiket a doktor írt neki. A pesti kollégától újabb levél is jött, amely figyelmeztette, hogy most már igazán jó lesz hazamennie, mert Lusztig úr a legkomolyabban beszél a kiröpülésről. A levelet a földhöz csapta. Nem is válaszolt rá. Most már makacsul járt a dolga után. Még Zrinyivel se beszélt róla, sőt idegesen tért át más témára, amikor az újságíró Hutkinsonékat szóba hozta. Egyszer azonban ez mégis kivette belőle a vallomást. Vacsora után megfogta:

– Orsovai úr – mondta neki –, jöjjön sétálni a parkba.

– Nem megyek – felelt a fiú –, mert meglát az orvos.

– Hát még mindig nem szabad?

– Szabad – mondta szemtelen őszinteséggel –, de én azt mondom neki, hogy még beteg vagyok. Ő meg porokat ír nekem. Ez az orvosi tudomány.

És már el is készült az újságíró legközelebbi, előre sejthető kérdésére:

– Miért hazudik neki?

Nyugodtan felelt:

– Mert szeretem a lányt.

Akármi más feleletet nyugodtan mosolygott volna meg Zrinyi, de erre nem volt elkészülve. Hamarosan vágta oda:

– Ez nem igaz.

Erre semmi feleletet se kapott. Szótlanul ment mellette a parton a fiú, és maga elé nézett a földre. Neki kellett tovább beszélni:

– Nem szégyelli magát?

– Nem én.

– Csak nem akarja velem elhitetni, hogy szerelmes ebbe a lányba? Tudom én jól, hogy maga mibe szerelmes.

Orsovainak azt súgta valami, hogy illenék igazolnia magát. Elkezdte hát magyarázni állítólagos szerelme történetét:

– Úgy van – kezdte –, hogy amikor harmadszor is az asztaluknál találtam az orvost, dühös lettem. Mit akar ez a majom folyton a lány körül? – kérdeztem magamban. Csak nem pályázik rá? Azért is többet foglalkoztam a kisasszonnyal. Nagyon összebarátkoztunk. Tudja, ez olyan amerikai nevelésű lány. Most már mondhatom, hogy egészen más, mint a mi lányaink. Amikor szerelemről beszéltem vele, egészen megrémült. Őnáluk, úgy látszik, nem ez a társalgási téma a fiatalok közt. Aztán egyszer találkoztam vele a parkban ebéd után. Az apja a hotelban aludt, ő meg lejött egyedül, sétálni.

– Véletlenül találkoztak?

– Azt is megvallom, hogy nem. Igenis, vártam rá. Vártam rá. Érti? Akinek nem tetszik, akassza fel magát!

Érezte, hogy valamivel csak kell pótolni az igazságot, hát goromba lett. A másik azonban nem hagyta magát. Túlkiabálta:

– Hallja, nekem ne ordítson így! Nézze meg az ember! Hát ki mondta, hogy nekem nem tetszik? Persze hogy tetszik!

Erre csönd lett. Az újságíró folytatta parancsoló hangon:

– És aztán?

– És aztán akkor megmondtam neki, hogy szeretem.

– És ő?

– Otthagyott. Felszaladt a szobájába. Azóta se láttam.

Leültek egy padra. A tengerben apró fénypontok csillogtak. Az utolsó hajó most ment Fiume felé, és hosszú ezüst sávot húzott maga után a sötét vízen. Orsovai más témára akart áttérni:

– Nézze, milyen szép – mondta.

A másik azonban visszatért a tárgyra:

– Mikor történt ez?

– Ma délután.

Még ott ültek egy darabig, aztán aludni tértek. Az egész úton nem esett szó erről az ügyről. Csak amikor már a gyertyát is elfújták, ült föl ágyában Pál.

– Alszik, Zrinyi? – kérdezte.

– Nem.

– Mondok magának valamit. Tudja maga, hogy az a lány szeret engem?

Zrinyi a fal felé fordult ágyában.

– Nem tudom – mondta, s azzal elaludt.

Pál gondolatban összeszedte azokat a jeleket, amelyekből kétségkívül megállapítható, hogy a lány szereti. Különösen azt a jelenetet gondolta el újból, mikor ebédnél a karjával hozzáért a lány melléhez, hogy a tálat továbbadta. Megérezte, hogy Elly megrázkódott erre az érintésre. Általában pedig úgy érezte, hogy igazán lesz valami a dologból. Szemtelen biztossággal haladt a célja felé, és semmi egyébbel nem törődött. Még soha életében nem adta úgy rá magát teljesen egy dologra, mint most. Nem írt haza levelet, nem bánta a bankot, csináljon Lusztig úr, amit akar.

Lusztig úr.

Elmosolyodott az ágyban, hogy Lusztig úr az eszébe jutott.

– Istenem – mondta magában ha én megkapom ezt a lányt, hogy kidobatom Lusztig urat a bankból.

Történt egyszer, hogy ebédnél Elly intett az apjának, nagy titokban figyelmeztette valamire. Orsovai észrevette ezt a pillantást, s a lány fülig pirult

– Igaz! – mondta az öreg –, lássa, már majdnem elfelejtettem! Ma délután Buccariba megyünk. Eljön velünk?

– Ó, nagyon szívesen. Megengedi, kisasszony?

A kisasszony nagyon szégyellte magát hisz most már kisült, hogy ő kérte az apját. Próbált valamit mondani:

– Ha a papa úgy akarja...

De a szeme, az orrcimpája, az ajka, arcának minden kis vonása hangosan kiabálta, hogy hazudik. Vérvörös volt, s dacos, majdnem vad pillantással nézett a fiúra, mintha az megleste volna öltözködés közben. Ez a mély, de mindenekfelett nőnemű pillantás úgy szaladt végig Pál lelkén, mint valami hízelgő szó. Most már bizonyos volt, hogy szerelmes a kis árva. Szánalmas is volt már, annyira vergődött Már mondtuk az előbb, hogy az indigókék ifjú nem szokott gondolkozni. Mert ha ez szokása lett volna, most kétségkívül így szólt volna egy hang lelkében: „Ki vagyok én, mi vagyok én, hogy ez az édes gyerek belém szeretett? Ki vagyok én, hogy énrám, egy senkire pazarolja fiatal lelkének minden tüzes gazdagságát? Miért nem valakire, aki szép, jó, becsületes, lángeszű?”

Orsovai úr mindezt nem kérdezte magában. Egészen természetesnek találta, hogy ez a szerelmes gyerek őmellette lobbant lángra. Ha van akkora pénzvágy, amely szerelmet is képes ébreszteni, akkor Orsovai úr ez irányban igazán minden lehetőt elkövetett. Még ezen a világon soha úgy nem vágyakoztak pénzre, mint most Pál az amerikai lány milliói után. Vannak, akik azt vallják, hogy a túlságba menő, iszonyatosan nagy akaraterő fizikai változásokat képes létrehozni a külvilágban. Ha a médium nagyon akarja, megmozdulnak a bútorok, és képzelt lények hússá válnak. Ilyen nagy akarat lakott Orsovai szűk fejében, s ki tudja, talán ezzel fogta meg a lányt.

A legvalószínűbb azonban az, hogy a kisasszony egyszerűen beleszeretett. Hogy miért? Azért Az ilyet soha senki nem tudja megokolni. A kisasszony legkevésbé.

Délután el is mentek hajón Buccariba. A hajózási társaság rendezi az ilyen kirándulásokat A hajó elindul délután, Buccariban áll vagy két óra hosszat, s későn este jön vissza. Ezúttal nagyobb társaságban voltak. Az öreg Hutkinsonnak akadtak honfitársai, két idős amerikai úriember. Végre a maga nyelvén beszélgethetett, s ez majdnem boldoggá tette. A hajó vagy kétszáz utassal ért Buccariba, de a kisvárosban hamar szétszéledtek a kivándorlók, s a Hutkinsonék társasága is magára maradt. Sétára indultak; elöl Orsovai a lánnyal, jóval mögöttük az öreg a két amerikaival. Orsovai belekezdett annak a megmagyarázásába, hogy ez a Buccari a magyar korona alá tartozik, de mégsem Magyarország. Ez nagyon kínos előadás lehetett, mert a lány, csak hogy könnyebbséget szerezzen neki, egyre azt mondta, hogy már nagyszerűen érti az egészet. Közben kiértek a városból, folyton a tengerparton menve, ahol őrt álló fekete ciprusok merednek az ég felé. Az öreg a két amerikaival egészen elmaradt. Az Egyesült Államok küszöbönálló elnökválasztásáról beszéltek, s ha erről volt szó, számukra semmi egyéb nem volt a világon. A bokrok közt hirtelen közelebb ment Orsovai a lányhoz.

– Mondja, miss Elly – kérdezte tőle izgatott hangon hogy érzi magát Abbáziában?

A vér mind a fejébe szaladt. A lány meg reszketni kezdett. Érezte e mögött az ostobául naiv kérdés mögött az igazi gondolatot, s ez édes rémülettel rázta meg a lelkét

– Nagyon jól, nagyon jól... – szólt halk hangon.

Hirtelen megálltak. Pál figyelni kezdett az alkonyi csöndbe, s most már egy szót se lehetett hallani az öregek iménti hangos vitájából. Nagyon előresiettek, öntudatlanul. A lány fölemelte a kezét. Azt akarta mondani, hogy menjenek visszafelé. De nem tudott szólni. Ijedt volt és érezte, hogy egy perc múlva már teljesen másé lesz a lelke.