Gabriel
García
Márquez

A világ legszebb vízihullája

Válogatott novellák

részlet

A válogatás az alábbi kiadás alapján készült:
Gabriel García Márquez: Todos los cuentos 1947–1972,
Literatura Random House, 2012

© GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ, and Heirs of GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ, 1947, 1962, 1972
Hungarian translation © Benczik Vilmos, Csuday Csaba, Dely István, Kutasy Mercédesz, Litvai Nelli, Nagy Mátyás, Scholz László, Szőnyi Ferenc

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Kutasy Mercédesz
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót Gerhes Gábor tervezte

ISBN 978 963 14 4183 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

A bölömbikák éjszakája

Ott üldögéltünk mind a hárman az asztal körül, amikor valaki bedobott egy érmét a nyílásba, és a wurlitzer újból elindította az egész este járatott lemezt. Nekünk, többieknek gondolkodni sem volt időnk. Akkor még nem jutott eszünkbe, hogy hol is vagyunk, akkor még nem nyertük vissza a tájékozódási képességünket. Egyikünk tapogatózva kinyújtotta a kezét a pult felett (mi nem láttuk a kezét, hanem hallottuk), felborított egy poharat, és aztán nem mozdult, mindkét kezét a kemény bárpulton nyugtatta. Akkor mi hárman megkerestük egymást a homályban, és megtaláltuk ott a pult fölött, az egymásra helyezett harminc ujj ízületeiben. Egyikünk azt mondta:

– Gyerünk.

És felálltunk, mintha mi se történt volna. Még nem volt időnk összezavarodni.

Amikor végigmentünk a folyosón, hallottuk a közeli zenét, ahogy előttünk forgott. Éreztük az üldögélő és várakozó, szomorú nők szagát. Éreztük a folyosó hosszú ürességét, miközben az ajtó felé mentünk, aztán elénk lépett az a másik szag, a kapunál ülő nő savanyú szaga. Azt mondtuk:

– Elmegyünk.

A nő nem válaszolt. Hallottuk egy hintaszék reccsenését, amint meglendült, amikor a nő felállt. Hallottuk a lépteit a padlódeszkákon, aztán ahogy visszajött, ismét megreccsentek a forgópántok, és a kaput betették a hátunk mögött.

Megfordultunk. Pontosan ott, a hátunk mögött volt a láthatatlan hajnal metsző, hideg levegője, és egy hang ezt mondta:

– Álljanak félre, hadd menjek be ezzel.

Hátrahúzódtunk. És a hang újból megszólalt:

– Még mindig az ajtó előtt állnak.

És csak akkor, amikor már minden oldalra kiléptünk, és mindenütt azt a hangot hallottuk, mondtuk:

– Nem tudunk elmenni innen. A bölömbikák kivájták a szemünket.

Azután sok ajtót hallottunk kinyílni. Egyikünk elengedte a többiek kezét, és hallottuk, ahogy tétovázva csoszog a homályban, bele-belebotlik a körülöttünk levő tárgyakba. Valahonnan a sötétségből szólt:

– Már közel kell lennünk. Halomba rakott bőröndök szagát érezni errefelé.

Újból éreztük a keze érintését; nekitámaszkodtunk a falnak, és akkor megszólalt egy másik hang, de ellenkező irányból.

– Koporsók lehetnek – mondta egyikünk.

Az, aki az előbb elcsoszogott a sarokba, és most mellettünk szedte a levegőt, azt mondta:

– Ládák. Kiskoromtól fogva ismerem a becsomagolt ruha szagát.

Akkor elindultunk arrafelé. A talaj puha és sima volt, mint a letaposott föld. Valaki kinyújtotta a kezét. Élő, nagy bőrfelület tapintását éreztük, de már nem éreztük a másik oldalon húzódó falat.

– Ez egy nő – mondtuk.

A másik, aki az előbb a ládákról beszélt, azt mondta:

– Azt hiszem, hogy alszik.

A test megrázkódott az érintésünktől, remegett; éreztük, hogy elhúzódik, de nem úgy, mintha kicsúszott volna a kezünk közül, hanem mintha megszűnt volna létezni. Ennek ellenére egy pillanat múlva, amíg mi nyugodtan, megmerevedve, szorosan egymás vállára támaszkodva álltunk, meghallottuk a hangját.

– Ki jár itt? – kérdezte.

– Mi vagyunk – feleltük, de nem mozdultunk.

Hallatszott a mocorgás az ágyban; a recsegés és a lábak csoszogása, ahogy a papucsot keresték a sötétben. Akkor magunk elé képzeltük az ülő nőt, ahogy félálomban néz minket.

– Mit csinálnak itt? – kérdezte.

És mi azt mondtuk:

– Nem tudjuk. A bölömbikák kivájták a szemünket.

A hang azt mondta, hogy hallott valamit a dologról. Hogy az újságok írták, hogy három férfi egy udvarban sörözött, ahol öt vagy hat bölömbika volt. Hét bölömbika. Az egyik férfi énekelni kezdett, mint egy bölömbika, utánozta a madarakat.

– Az volt a baj, hogy késett az óra – mondta. – Akkor a madarak az asztalra ugrottak, és kivájták a férfiak szemét.

Elmesélte, hogy ezt írták az újságok, de senki se hitte el nekik. Mi azt mondtuk:

– Ha az emberek odamentek, látniuk kellett a bölömbikákat.

És a nő azt mondta:

– Odamentek. Másnap tele volt az udvar emberekkel, de az asszony már elvitte magával máshová a bölömbikákat.

Amikor megfordultunk, a nő elhallgatott.

Megint ott volt a fal. Pusztán azzal, hogy forogtunk, beleütköztünk a falba. Mindig egy fal húzódott körülöttünk, körülfogva minket. Egyikünk újból elengedte a többiek kezét. Hallottuk, hogy ismét nyomoz, a földet szimatolja, és azt mondja:

– Most nem tudom, merre vannak a ládák. Azt hiszem, már másfelé járunk.

És mi azt mondtuk:

– Gyere ide. Van itt valaki mellettünk.

Hallottuk, ahogy közeledik. Hallottuk, ahogy felegyenesedik mellettünk, és langyos lehelete ismét az arcunkba csapott.

– Nyújtsd ki a kezed arrafelé – mondtuk neki. – Van ott valaki, aki ismer minket.

Bizonyára kinyújtotta a kezét; biztosan elment arra, amerre mondtuk, mert egy pillanat múlva visszajött.

– Azt hiszem, egy fiú az.

És azt mondtuk neki:

– Jól van, kérdezd meg tőle, ismer-e minket.

Megkérdezte. Hallottuk a fiú közönyös és színtelen hangját:

– Igen, ismerem magukat. Az a három férfi, akiknek a bölömbikák kivájták a szemét.

Akkor egy felnőtthang szólalt meg. Egy női hang, mintha egy zárt ajtó mögül szólt volna:

– Már megint magadban beszélsz.

És a gyerekhang közömbösen mondta:

– Nem. Az a helyzet, hogy megint itt van az a három ember, akiknek a bölömbikák kivájták a szemét.

Forgópántok csikordulása hallatszott, és aztán a felnőtthang, közelebbről, mint először.

– Vidd haza őket – hangzott.

És a fiú azt mondta:

– Nem tudom, hol laknak.

És a felnőtthang azt mondta:

– Ne légy gonosz. Mindenki tudja, hol laknak, mióta a bölömbikák kivájták a szemüket.

Majd más hangon folytatta, mintha hozzánk beszélne:

– Az a helyzet, hogy senki sem akarja elhinni, azt mondják, álhír, csak azért találták ki az újságok, hogy több példányt adhassanak el. Senki se látta a bölömbikákat.

És mi azt mondtuk:

– De ön lát bennünket.

És a felnőtthang azt mondta:

– De ha végigvinném önöket az utcákon, akkor sem hinne nekem senki.

Mi nem mozdultunk; nyugodtan álltunk, a falhoz támaszkodva, és hallgattunk. És a nő azt mondta:

– Ha ő viszi el magukat, az más. Utóvégre senki se fog adni arra, amit egy gyerek beszél.

A gyerekhang közbeszólt:

– Ha kimegyek velük az utcára, és megmondom, hogy ők azok, akiknek a bölömbikák kivájták a szemét, a fiúk kővel fognak hajigálni. Az utcán mindenki azt mondja, hogy ez nem fordulhat elő.

Csönd volt egy pillanatig. Aztán ismét becsukódott az ajtó, és a fiú újból megszólalt:

– Azonfelül most éppen a Terry és a kalózokat olvasom.

Valaki a fülünkbe súgta:

– Mindjárt meggyőzöm.

Odacsoszogott a hanghoz.

– Azt szeretem – mondta. – Legalább áruld el nekünk, mi történt Terryvel ezen a héten.

Igyekszik a bizalmába férkőzni, gondoltuk. De a fiú azt felelte:

– Az engem nem érdekel. Engem egyedül a színek érdekelnek.

– Terry egy labirintusban volt – mondtuk.

És a fiú azt mondta:

– Az pénteken volt. Ma vasárnap van, és engem a színek érdekelnek – és ezt hideg, szenvedélytelen, közönyös hangon mondta.

Amikor a másik visszajött, azt mondtuk:

– Vagy három napja tévelygünk, és egyszer sem pihentünk meg.

És egyikünk azt mondta:

– Jól van. Most pihenünk egy kicsit, de nem engedjük el egymás kezét.

Leültünk. Láthatatlan, langyos napfény melengette a vállunkat. De a nap sem érdekelt minket. Éreztük, hogy ott van, valahol, bárhol, már elvesztettük a tér, az idő, az irányok fogalmát. Sokféle hang haladt el előttünk.

– A bölömbikák kivájták a szemünket – mondtuk.

És az egyik hang így szólt:

– Ezek komolyan vették az újságokat.

A hangok eltűntek. És tovább üldögéltünk egymás vállára támaszkodva, vártuk, hogy a hangoknak, a képeknek abban a forgatagában arra vetődjön egy ismerős hang vagy szag. A nap tovább sütött a fejünk felett. Akkor valamelyikünk azt mondta:

– Menjünk megint a falhoz.

És a többiek mozdulatlanul, a fejüket a láthatatlan fény felé emelve:

– Még ne. Legalább várjuk meg, amíg az arcunkba süt a nap.

Nagy Mátyás fordítása

Tartalom

A bölömbikák éjszakája (Nagy Mátyás fordítása)

Kedd délután (Nagy Mátyás fordítása)

Csak egy hétköznap Kutasy Mercédesz fordítása)

A mi falunkban nincsenek tolvajok (Litvai Nelli fordítása)

Baltazar csudálatos délutánja (Nagy Mátyás fordítása)

Montiel özvegye (Kutasy Mercédesz fordítása)

Szombat után egy nappal (Kutasy Mercédesz fordítása)

Művirágok (Kutasy Mercédesz fordítása)

Mamá Grande temetése (Kutasy Mercédesz fordítása)

A világ legszebb vízihullája (Dely István fordítása)

A kísértethajó utolsó útja Kutasy Mercédesz fordítása)

Hihetetlen és szomorú történet az ártatlan Eréndiráról és lelketlen nagyanyjáról (Benczik Vilmos fordítása)

A szenátor, a lány és a halál (Benczik Vilmos fordítása)

Isabel monológja, míg nézi, hogy Macondóban hull az eső (Benczik Vilmos fordítása)

Öregúr – hatalmas szárnyakkal (Csuday Csaba fordítása)

Az eltűnt idő tengere (Szőnyi Ferenc fordítása)

Jó Blacamán, a csodaárus (Scholz László fordítása)

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípusok:
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0