A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Perfect Son, 2019

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

© 2019 by Freida McFadden.
All rights reserved.

First published in the English language in 2019
by Storyfire Ltd, trading as Bookouture.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design © Freida McFadden

Freida McFadden tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-6832-1-17

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

A tanár, 2025

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.) – Újrakiadás, 2025

A titkok otthona (Millie Calloway 3.) – Újrakiadás, 2025

A menyasszony otthona (Millie Calloway 2,5.), 2025

A törés, 2025

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Második újrakiadás, 2025

A fogoly, 2026

Libbynek és Melanie-nak (mint mindig)

1. FEJEZET

Részlet Erika Cass rendőrségi kihallgatásának jegyzőkönyvéből:

– Elmondaná, mi történt, Mrs. Cass?

– Letartóztatnak?

– Miért kérdezi?

– Tudom, mit találtak. Tudom, mire gondolnak.

– Mit gondol, mit találtunk, Mrs. Cass?

– Egy… egy holttestet.

– El tudja mondani, hogyan történt?

– Én…

– Mrs. Cass?

– Letartóztatnak? Kérem, válaszoljanak erre a kérdésre!

– Jelenlegi tudásunk szerint nem tartóztatjuk le. De nyilván tisztábban kell látnunk, mi történt.

– Hát... megölték. Leszúrták.

– És ki tette?

– …

– Mrs. Cass?

– Én tettem. Én öltem meg, nyomozó úr. És nem bántam meg.

2. FEJEZET

Körülbelül egy héttel korábban

Erika

Az embernek elvileg nem lehet kedvenc gyereke.

Ha anyákat kérdezel erről, a legtöbben olyasmiket mondanak, hogy: „Sammy nagyon okos, de Nicole-nak aranyból van a szíve.” Nem hajlandók választani. És biztosan akadnak köztük, akik tényleg őszinték. Biztosan vannak anyák, akik tényleg egyformán szeretik az összes gyereküket.

Mások viszont – hozzám hasonlóan – szemrebbenés nélkül hazudnak.

– Jó reggelt! – szólalok meg vidáman, amikor a tizennégy éves lányom, Hannah mezítláb becsoszog a konyhába. Egy régi mackónadrág van rajta, vörösesbarna haja összevissza áll. Elvileg már felöltözve, indulásra készen kellene lennie, de még sehol nem tart. Mindig az utolsó pillanatra hagyja a készülődést. Szereti fenntartani a feszültséget, hogy vajon eléri-e a buszt. Tapasztalatból tudom, hogy a noszogatás egyáltalán nem használ – sőt, mintha csak még jobban lelassítaná –, úgyhogy inkább visszafordulok a rántottához, amit a serpenyőben kavargatok.

– Aanyaa! – Hannah már nem is tudja panaszos él nélkül kiejteni a száján ezt a szót, amitől legalább négy szótag hosszú lesz. A-a-nya-a. Emlékszem, mennyire boldog voltam, amikor először mondta ki, hogy „mama”. Megrázom a fejem. Milyen naiv voltam régen! – Miért kell így mondanod?

– Hogy? Csak annyit mondtam, hogy jó reggelt.

– Persze. – Hannah felnyög. – Pont így.

– Pont hogyan?

– Hát… úristen, tudod, mire gondolok.

– Nem, fogalmam sincs, Hannah.

– Úgy mondod, mintha… nem is tudom. Csak ne mondd így!

Nem igazán tudom, mit válaszoljak, ezért inkább a tojásra figyelek. Büszke vagyok rá, milyen fantasztikus rántottát tudok készíteni. Ez az egyik szuperképességem. Olyan jó a rántottám, hogy amikor Hannah egyik barátnője egy ottalvós este után reggel megkóstolta, azt mondta, bárcsak én lennék a suliban a konyhás néni. Ennél nagyobb dicséretet el sem tudok képzelni.

Hannah hangosan ásít, és megvakarja a kócos, madárfészekre emlékeztető frizuráját.

– Mi lesz reggelire?

Nem reagálok az iróniára: ha én kérdezném meg tőle, mit csinál reggelire, miközben teljesen egyértelműen épp tojást süt, azonnal kitörne a balhé.

– Tojást csinálok.

– Tojást? Utálom a tojást.

– Miről beszélsz? Úgy emlékszem, eddig a tojás volt a kedvenc reggelid.

– Ja. Úgy nyolcéves koromig.

Leteszem a lapátot, amivel eddig lassan, komótosan kevergettem a tojást. Ez a titka a jó rántottának: alacsony lángon, türelmesen kell sütni.

– A hétvégén is csináltam neked, és mind megetted.

– Igen, de attól még nem az a kedvencem. Jaj, istenem, anya…

Erre nem nagyon tudok mit mondani. Mostanában minden beszélgetésünk olyan, mintha egyensúlygyakorlat lenne: próbálok nem visszaszólni valami bántót. Behunyom a szemem, és magamban elismétlem a mantrámat: kettőnk közül én vagyok a felnőtt. Ez csak egy átmeneti időszak.

De tizennégy év után egyre nehezebb elhitetnem magammal, hogy ez tényleg csak egy korszak.

– Mi van még reggelire? – kérdezi Hannah, miközben két lépésre áll a hűtőtől és háromra a kamrától.

– Fagyasztott gofri?

– Pfuj! – Kidugja a nyelvét. – Más?

– Csinálhatsz magadnak egy tál müzlit.

– Milyen müzli van itthon?

Felsóhajtok.

– Nem tudom, Hannah. Nézd meg a kamrában!

Ahogy feltápászkodik, olyan nyögést hallat, mintha kilencvenéves lenne, nem pedig kilencedikes. Odacsoszog a kamrához, és komoly arccal tanulmányozni kezdi a dobozokat.

Miközben Hannah a kínálaton morfondírozik, a fiam, Liam is belép a konyhába. A húgával ellentétben ő tetőtől talpig fel van öltözve: egy meglepően szép, kék inget visel, hozzá khaki nadrágot. Nyáron teljesen lecseréltem a ruhatárát, amikor egyetlen nyár alatt tíz centit nőtt, és a régi ruhái viccesen rövidek lettek rajta. Nemrég töltötte be a tizenhatot, és ennek örömére múlt hónapban elment az apjával egy autós iskolába. Azt hittem, halálra fog rémíteni, amikor megszerzi a tanulóvezetői engedélyét, de furcsa módon egészen nyugodt vagyok emiatt. Liam jó sofőr lesz. Óvatos, figyel az útra, és soha nem ülne volán mögé ittasan. Ebben teljesen biztos vagyok.

Nem ezért aggaszt, hogy vezetni fog.

– Tojás? Imádom a tojást. Köszi, anya!

Liam ajka hálás mosolyra húzódik. Mindig is szép gyerek volt, de az elmúlt pár évben kifejezetten jóképűvé érett. A múlt hétvégén együtt vacsoráztunk egy étteremben, és észrevettem, hogy egy huszonéves nő alaposan megnézi. Egy felnőtt nő méregette a fiamat! Van valami a sűrű, sötét hajában és a csokibarna szemében, ami mosolygáskor szinte csillog. Hannah-val ellentétben neki sosem volt szüksége fogszabályzóra, szabályos, vakítóan fehér a fogsora.

Anyám szerint Liam kiköpött olyan, mint az apám fiatalon. Apám még gyerekkoromban meghalt, alig emlékszem rá, de láttam róla fényképeket, és tényleg hátborzongató a hasonlóság. Az egyik fotót az éjjeliszekrényem fiókjában tartom, és mostanában valahányszor ránézek, a mellkasomba nyilall valami. Már az is elég fájdalmas volt, hogy apám nem láthatta, ahogy felnövök. Az meg külön fáj, hogy az unokáját sem ismerheti meg, aki ennyire hasonlít rá.

Hannah kivesz egy doboz Cheeriost a kamrából, és fintorogva olvassa a címkét.

– Mi van a Cheeriosban? – kérdezi.

– Méreg.

– Aaanyaaa! – Ez már legalább hét szótag volt. A-a-a-nya-a-a-a. – Tudod, hogy próbálok lefogyni, és egészségesebb dolgokat enni. Te nem akarod, hogy egészséges legyek?

Hannah mindig is egy kicsit teltebb alkat volt.

Szerintem aranyos, de az elmúlt egy évben rákattant arra, hogy le akar adni öt kilót – anélkül, hogy bármit is tenne érte. A múlt hónapban, amikor hazahoztam egy zacskó chipset, amit el akartam vinni a házi guacamolémmal együtt egy anyukás estére, Hannah eltüntette. Az egészet megette, mielőtt kitettem volna a lábam az ajtón. Végül szeletelt almát vittem. Azóta nem hívtak újra.

– Persze hogy azt akarom, hogy egészséges legyél – felelem.

Erre a szemét kezdi forgatni. Hannah tökélyre fejlesztette a szemforgatást. Ez a kedvenc arckifejezése. Beveti, ha kérek tőle valamit, amit nincs kedve megcsinálni. Ha mondok valamit, amit szerinte ciki. Vagy – ami a legjobb – ha bármilyen szeretetet vagy gyengédséget fejezek ki.

– Két perc, és kész a tojás – szólok oda Liamnek.

– Ráér. Iszom egy kis narancslevet. – Liam a hűtő felé indul, de nem elég gyors. Hannah félrelöki, hogy elérje a tejet. A fiam szó nélkül hagyja.

– Hová készülsz ennyire kiöltözve, Liam? – kérdezem, miközben lekapcsolom a tűzhelyet. Általában farmert és pólót hord, évszaktól függetlenül. Már annak is örülök, ha tiszta ruhát visel.

– Vitaverseny lesz. – Végre sorra kerül, és kiveszi a narancslevet a hűtőből. Úgy teli tölti a poharat, hogy a lé már a peremén billeg, szinte kicsordul. Mint a világ valamennyi kamasz fiújának, Liamnek is hatalmas az étvágya, pedig magas, vékony és sportos. – Tanítás után a Lincoln High ellen versenyzünk.

– Elmehetek megnézni?

Hannah a szemét forgatja.

– Komolyan? Liam vitái baromi unalmasak.

Liam féloldalas mosollyal beleiszik a narancslevébe.

– Igaza van. Neked nem lenne túl izgalmas.

A tojást tányérra csúsztatom, és Liam elé teszem. Mellé rakom azt az adagot is, amit eredetileg Hannah-nak készítettem. Ha a férjem is kér majd, csinálok még; Jason hamarosan hazaér a futásból.

– Dehogynem lenne izgalmas, ha te vagy a színpadon.

– Na persze. – Liam nekilát a tojásnak. Valamiért különös elégedettséggel tölt el, amikor nézem, ahogy a gyerekeim esznek. Így van ez a szoptatás óta. (Persze Hannah szerint ez a szokásom iszonyúan fura.) – Nagyon jó ez a tojás, anya.

– Köszönöm szépen!

– Mi a titkos hozzávaló?

Rákacsintok.

– A szeretet.

Hannah olyan hosszú sóhajt ereszt meg, amilyet még életemben nem hallottam. Legalább öt teljes másodpercig tart – ami sóhaj esetében tényleg egy örökkévalóság.

– Jaj, istenem, a titkos hozzávaló a parmezán. Anya mindig tesz egy kis parmezánt a tojásba. Te is nagyon jól tudod, Liam. Úristen, te akkora egy…

Liam felvonja a szemöldökét.

– Akkora egy mi, Hannah?

– Tudod te azt.

Egy rövid ideig némán bámulják egymást. Olyan csend lesz a konyhában, hogy még a kávéfőző halk zúgását is hallani. Aztán Liam felhorkant, és visszafordul a tojásához. Irigylem, amiért ennyire könnyedén leperegnek róla a testvére csípős megjegyzései. Ha a tojássütés az én szuperképességem, akkor Hannah figyelmen kívül hagyása Liamé. A tesója egyszerűen nem tud fogást találni rajta.

Pedig az igazság az, hogy a csipkelődések ellenére Hannah rajong Liamért. Amint járni kezdett, már a nyomában loholt. És szerintem most is őt szereti legjobban a családban. Azt gyanítom, én a negyedik helyen állok, Jason után – vagy talán az ötödik helyen, a telefonja mögött.

– Szerintem ma különösen finom a tojás – jegyzi meg Liam. Felnéz, és rám villantja azt a bájos mosolyát, aminek mindig része, hogy megrebegteti a szempilláját, ami Hannah szerint „igazságtalanul hosszú”. – Köszi, anya! Te vagy a legjobb!

Hannah erre természetesen ismét a szemét forgatja.

Szeretem Hannah-t. Tényleg. Jobban szeretem, mint a saját életemet. A lányom. Az én kicsi lányom.

De Liam a kedvencem. Nem tehetek róla. Attól a pillanattól kezdve, hogy megszületett, és anya lettem, tudtam, hogy akárhány gyerekem is lesz, ő marad a kedvencem. Senkinek sem volt esélye mellette. Akkor sem változna semmi, ha Hannah jobban szeretné a rántottámat, és nem forgatná a szemét. Liam akkor is a kedvencem maradna.

Ő a kedvencem – még úgy is, hogy tudom, mire képes. És minden porcikámmal meg fogom őt védeni.

3. FEJEZET

Erika

Épp befejezik a reggelit, amikor becsapódik a hátsó ajtó. Jason az, visszaért a futásból.

Úgy egy éve vettem egy mérleget a hálószobánk fürdőszobájába. Amikor a férjem először ráállt, lesokkolta a szám.

– Tényleg ennyire elhíztam, Erika? – kérdezte tőlem legalább hússzor a rákövetkező napokban. Aztán jött a másik: – Hogy hagyhattad, hogy ennyire elhízzak?

A hét végére ünnepélyes fogadalmat tett, hogy visszanyeri a formáját. Rendesen fog enni, edzeni fog, és lefogy arra a súlyra, amennyi az esküvőnk idején volt. (Hozzá kell tennem, hogy már akkor is volt rajta legalább öt kiló plusz.)

Akkor nevettem rajta. Aztán tényleg megcsinálta. Most már minden reggel fut. Nem vesz többé családi kiszerelésű M&M’set. A sima kólát lecserélte lightra. (Vagy inkább Coke Zeróra, mert szerinte az sokkal finomabb, mint a light, bár ebben van köztünk vita.) Fogalmam sincs, mit kellene mutatnia a mérlegnek, de az nyilvánvaló, hogy negyvenöt évesen Jason jobb formában van, mint eddig bármikor. Fel sem tűnt, hogy kezd pocakja lenni, amíg el nem tűnt. Nemrég, amikor más párokkal találkoztunk, az egyik feleség megjegyezte, hogy a férjem „dögös”. Meglepően büszke voltam. Bár ettől hirtelen úgy éreztem, talán nekem is el kellene kezdenem kick-boxra vagy zumbára járni, hogy feszesítsek valamit a középkorú testem puhább, megereszkedett részein.

– Erika! – Jason odalép mellém a tűzhelyhez, a pólója csuromvíz az izzadságtól. A térde hetek óta rakoncátlankodik, de próbálja figyelmen kívül hagyni. – Tojást csinálsz? Éhen halok.

Feltörök egy tojást a sercegő serpenyőbe.

– Máris kész lesz.

Közelebb hajol, és megcsókolja a nyakamat. Még így is jólesik, hogy izzadt.

– Ez tojdálatos!

Hannah felnyög.

– Jaj, istenem, apa! Kérlek, ne!

– Mi van? – pislog rá Jason. – Csak annyira imádom anyátok főztjét, hogy betojok tőle!

Liam felnevet. Már megszoktuk Jason szóvicceit. Az alapszabály az, hogy borzalmasak – de néha pont attól viccesek, hogy mennyire borzalmasak.

– Hagyd abba, apa! – rázza a fejét Hannah. – Olyan ciki vagy most.

A „ciki” Hannah kedvenc szava mindenre, amit Jason vagy én csinálunk. Utálom, hogy valahol mélyen zavar ez, bár Jason inkább mulatságosnak találja. Azt mondja, ő sosem volt menő, akkor miért bántaná, ha a kamasz lánya sem tartja annak?

– Nem kellene már készülődnöd, Hannah? – kérdezi Jason. – Ma dolgozatot írtok, nem? Vagy magasról tojsz rá?

Most még én is felnevetek, bár inkább Hannah arckifejezése miatt.

Hannah felrohan az emeletre, hogy felöltözzön, és remélhetőleg meg is fésülködjön, mielőtt még valaki gyermekelhanyagolással vádolna, Liam pedig átsétál a nappaliba – tökéletes érzéke van hozzá, mikor van szükségünk arra, hogy egy kicsit kettesben maradjunk az apjával. Tovább kevergetem Jason tojását. Alacsony lángon, türelmesen.

– Tudod, hogy húsz éve eszem a rántottádat? – elmélkedik Jason, és végigsimít a tarkómon. – Húsz év Erika tojásaival.

– Nem untad még meg? – Viccnek szánom, de van bennem egy kis komolyság is. Jason az elmúlt évben remek formába hozta magát. Sokkal vonzóbb lett. Ha most venne egy csillogó új autót, és lecserélné a fémkeretes szemüvegét kontaktlencsére, teljesen azt hinném, hogy kapuzárási pánikja van.

– Ugyan már! – Magához húz, és megcsókol, ami miatt félbe kell szakítanom a sütést, de nem bánom. Még nem borotválkozott, a borostája csiklandozza az államat. – Remélem, még legalább húsz évig ehetem a tojásodat.

– Pfuj! – Hannah hangja szakítja félbe ezt a meghitt kellemes pillanatot. A lépcsőnél áll, farmer van rajta, meg egy túlméretezett póló, a haját kócos copfba fogta. Valószínűleg laza, stílusos kócosságra törekszik, de ez simán csak kócos. – Komolyan, menjetek már szobára!

– Öhm, ez a mi házunk – vonja fel a szemöldökét Jason. – Ha elkezdesz lakbért fizetni, majd megmondhatod, mikor csókolhatom meg a szexi feleségemet.

Hannah csak a szemét forgatja.

– Na jó, Hannah! – szólok rá. – Ideje indulnod. A busz ott lesz a sarkon… – Lenézek az órámra. Egyperces késésben van. – A fenébe!

– Ó, de kár! Akkor ezek szerint el kell vinned minket.

– Nahát, milyen érdekes, hogy pont így alakult…

Hannah szenvedélyesen gyűlöli az iskolabuszt. Minden hétköznap reggel, amint kinyitja a szemét, már azon mesterkedik, hogyan érhetné el, hogy inkább én vigyem be. Már megbeszéltük, hogy amikor Liam megszerzi a jogosítványát, ketten mehetnek suliba a kocsival. Persze két éven belül a fiam már egyetemre megy. És a gondolat, hogy egyszer Hannah ül a volán mögé, finoman szólva is rémülettel tölt el.

Befejezem Jason tojását, aztán kelletlenül beterelgetem Hannah-t meg Liamet a zöld Toyota 4Runnerembe. Soha nem gondoltam volna, hogy olyan anya leszek, aki terepjárót vezet – pláne ekkorát. Még Liam születése után is ragaszkodtam a kis Honda Civicemhez. Aztán Jason rámutatott, milyen mutatvány lesz két gyerekülést beszíjazni a Civic hátsó ülésére, és be kellett látnom, hogy itt az ideje a váltásnak. Így vettük ezt a kocsit. Lehet, hogy túlzásnak hangzik, de amikor először megláttam a garázsban, majdnem elsírtam magam. Mostanra megszoktam. Biztonságérzetet ad, ami nem utolsó szempont, ha a gyerekeid ott ülnek veled az autóban. Ezért amikor Jason múlt héten vezetni vitte Liamet, a 4Runnert használta.

Hannah elfoglalta az anyósülést, ami nem túl szerencsés, mert így ő dönti el, milyen zenét hallgassunk az autóban. Imádja azokat a fiúbandákat, amiknek a tagjai úgy néznek ki, mintha még a bajszuk sem serkent volna ki.

– Nem hallgathatnánk valami mást? – nyafog Liam alig két perccel indulás után. Egyet kell értenem. – Bármi mást?

– Ti nem értitek – magyarázza Hannah –, hogy Justin Bieber milyen elképesztően tehetséges énekes.

– Tényleg? – kérdezi Liam.

– Igen! – Hannah megigazítja a kócos copfját. – Fantasztikus hangterjedelme van.

Liam félmosollyal néz rá.

– Persze. Nyilván ezért szereted. A hangterjedelméért.

– Jó, szerintem helyes. Na és? Mintha te Oliviát az eszéért kedvelnéd.

Olivia? Ki az az Olivia? A visszapillantóba nézek, és pont elcsípem, ahogy Liam arca lángvörös lesz. Az utóbbi időben mesterien palástolja az érzelmeit, de most nem sikerült. Mire azonban egy pillanatra elfordítom a tekintetem, majd újra a tükörbe nézek, már visszanyerte az önuralmát.

Az autó csúszva áll meg a pirosnál.

– Ki az az Olivia? – kérdezem, és csak remélni tudom, hogy természetes és könnyed a hangom.

Liam kifelé bámul az ablakon.

– Senki. Csak egy lány.

Hála az égnek, Hannah is velünk van.

– Csak egy lány? – felhorkan. – Liam totál bele van zúgva.

Liam felnevet.

– Nem vagyok.

– Jaj, dehogynem! Ne is próbáld tagadni! – Hannah rám néz, mintha hirtelen a bizalmasa lennék. – Látnád, hogyan néz rá… Teljesen odavan érte.

– Ne már…!

Még egyszer a visszapillantóba nézek. Liam a legkiegyensúlyozottabb tizenhat éves, akit valaha ismertem. Ezért is olyan jó a vitákban – azon túl, hogy jól vág az esze, és alaposan fel szokott készülni. Soha nem veszíti el a fejét. Soha nem árulja el, mire gondol. De én elég régóta ismerem ahhoz, hogy általában észrevegyem. Általában.

Most már igazán örülök, hogy elmegyek a délutáni vitára. Látni akartam, hogyan szerepel. Ezért mondtam neki, hogy menni szeretnék. És komolyan is gondoltam. De most már van egy új, fontosabb okom.

Ki kell derítenem, ki az az Olivia.

És meg kell akadályoznom, hogy valami szörnyűség történjen azzal a lánnyal.

4. FEJEZET

Részlet Sharon Anderson rendőrségi kihallgatásának jegyzőkönyvéből:

– Elmondaná, honnan ismeri Liam Casst?

– Abba az óvodába járt, ahol igazgatóként dolgozom.

– Mennyi ideig járt oda?

– Körülbelül négy hónapig.

– És ez tizenegy évvel ezelőtt volt?

– Így van.

– Tehát emlékszik egy olyan gyerekre, aki több mint tíz éve mindössze négy hónapot töltött az óvodájában?

– Igen. Emlékszem Liamre. Nagyon is élesen.

– Milyen benyomást tett önre?

– Eleinte úgy tűnt, kedves kisfiú. Nagyon aranyos. Okos. Sőt, egyértelműen ő volt a legokosabb a csoportban. Emlékszem, az egyik óvodai gyűlésen felállt, és elmondott egy hosszú beszédet kívülről. El sem hittem, hogy egy ilyen kicsi gyerek képes lehet megjegyezni egy ilyen hosszú szöveget. Lenyűgözött.

– Miért csak négy hónapig járt oda? Nem kilenc hónap egy óvodai év önöknél?

– Liamet… eltanácsoltuk.

– Egy óvodást eltanácsoltak?

– Szokatlan. De a körülmények ezt indokolták.

– Értem. Miért?

– Történt egy incidens.

– El tudná mondani, mi történt?

– Igen…

– Kérem, írja le az esetet, Mrs. Anderson!

– Volt… volt egy kislány…

– Igen…?

– Ő és Liam barátok voltak. Gyakran játszottak együtt az udvaron, legalábbis később ezt mondta a nevelőjük. Aztán egy nap a szünetben ez a kislány… eltűnt.

– Értem. Megtalálták?

– Igen. Megtaláltuk. És… nem esett baja.

– Hol találták meg?

– Ennek köze van ahhoz a középiskolás lányhoz? Aki…?

– Attól tartok, erről jelenleg nem beszélhetek.

– Igen. Igen, persze. De maguk szerint Liam volt az, aki…?

– Ismétlem, Mrs. Anderson, ezt nem áll módomban megvitatni.

– Természetesen. Elnézést.

– Most elmondaná, hol találták meg a kislányt?

– A történet, amit elmondtak nekem, úgy szól, hogy Liam és a kislány „gondnokosat” játszottak. Elsurrantak, és a szünetben bementek a takarítószertárba. Úgy tűnik, a kislány nagyon odavolt Liamért, ő pedig rábeszélte erre.

– Mi történt a szertárban?

– Találtak egy tekercs ragasztószalagot. Azzal játszottak.

– Hogyan játszottak vele?

– …

– Mrs. Anderson?

– Sajnálom. Csak… annyira megrázó volt. Még most sem tudom feldolgozni. Hogy egy óvodás…

– Mit tett?

– Rávette a kislányt, engedje meg neki, hogy összekötözze a két csuklóját a ragasztószalaggal. Aztán leragasztotta a száját. És utána…

– Igen…?

– Nos, nem tudjuk pontosan, mi történt ezután. Egy dolgot biztosan tudunk: bezárta őt a szertár szekrényébe, és egyszerűen magára hagyta. És amikor észrevették, hogy a kislány eltűnt, és a pedagógusok keresni kezdték, ő akkor sem szólt senkinek arról, hogy hol van. Csak órákkal később találtunk rá végül: a szertár padlóján feküdt összekötözve, és nem volt hajlandó beszélni senkivel. Napokig meg sem szólalt.

– Mit gondol, mit tett vele?

– Nem tudom. Elvégre csak egy gyerek volt. Nehéz elképzelni, hogy bármi igazán szörnyűt tett volna, de amikor rátaláltunk, annak a kislánynak a tekintete…

– Értem.

– A szülei természetesen teljesen kiborultak. És mindazok után, ami történt, nem volt más választásunk, el kellett tanácsolnunk Liamet az óvodából.

– Amikor szembesítették azzal, amit tett, hogyan reagált?

– Bocsánatot kért. Természetesen. Azt mondta, az egész csak játék volt, és a kislány beleegyezett. Még sírt is. De…

– De mit?

– Nem hittem neki. Ahogy az irodámban zokogott, akkor is valahogy mesterkéltnek tűnt a viselkedése. Nem hiszem, hogy egy kicsit is megbánta volna. Az egyetlen dolog, amit szerintem sajnált, az volt, hogy megtaláltuk a kislányt.

5. FEJEZET

Erika

Nagyjából egy perccel az iskolabusz érkezése után gurulunk be a suli elé.

Hannah odavet nekem egy sziát, aztán már ki is pattan a kocsiból. Emlékszem, amikor még óvodás volt, reggelente két karral szorította a lábamat, amikor le akartam tenni. Ha megpróbáltam elindulni, úgy sikított, mintha meg akarnák ölni. Most meg, ha csak megpróbálom megpuszilni búcsúzóul, teljesen kiborul a szégyentől.

Liam a szöges ellentéte. Kicsiként soha nem volt gondja az elválással. Adott egy puszit, aztán gondolkodás nélkül rohant játszani. Most pedig előrehajol a hátsó ülésről, és puszit nyom az arcomra, mit sem törődve azzal, ki látja.

– Szia, anya! – Kinyitja az ajtót. – Szeretlek!

Elmosolyodom. Liamnek különös érzéke van hozzá, hogy mindig a legjobbkor mondja azt, amit a másik hallani akar.

– Én is szeretlek, kincsem.

A vállára kapja a hátizsákját, és besiet a főbejáraton, mielőtt becsengetnének. Figyelem, hátha kiszúrok valakit, aki Olivia lehet. Bármi jelet, ami segíthet. De ez nem könnyű feladat. És csak egyre nehezebb lesz, ahogy nő.

– Az ott Erika Cass az autóban?

Összerezzenek, és felkapom a fejem. Jessica Martinson áll az autóm mellett, benéz a résnyire lehúzott ablakon. Fogalmam sincs, honnan került elő, mert az autóját sehol nem látom. Biztos bent volt az iskolában valakinél – ami nem meglepő, hiszen ő a szülői munkaközösség vezetője. Régebben közel álltunk egymáshoz, még amikor Liam és a fia, Tyler jó barátok voltak.

A kapcsolatunk is az ő barátságuk miatt alakult ki, és azóta lazult meg, mióta a fiúk eltávolodtak egymástól. Be kell vallanom, aggasztott, amikor megszakadt köztük a kapcsolat. Amikor megkérdeztem Liamet, miért nem hívja már át hozzánk Tyler Martinsont, ő csak megvonta a vállát. Ha Hannah lett volna a helyében, abból egyórás monológ kerekedett volna arról, mit rontott el Tyler. De Liam nem ilyen. Nem beszéli ki a dolgokat úgy, mint a húga.

A gyerekek néha eltávolodnak egymástól. Ahogy nőnek, más szakkörökbe kezdenek járni, vagy kiderül, hogy más az érdeklődési körük. Tyler népszerűbb, más társaságba jár. Focizik, Liam pedig atlétikára és vitakörbe jár. Ráadásul Liamnek nincsenek igazán közeli barátai – mintha nem is igényelné azt a szoros kötődést, ami más gyerekeknek természetes. Mégis mindig ott motoszkált bennem a kérdés, vajon mi törte meg a barátságukat. Az, hogy eltávolodnak egymástól, persze teljesen rendben van. Az a lehetőség ijeszt meg, hogy Liam esetleg tett valamit, ami felgyorsította a végét.

Nem ez lenne az első alkalom.

– Tulajdonképpen – szólal meg Jessica –, örülök, hogy összefutottunk, Erika. Beszélnem kell veled valamiről. Sürgős.

Sürgős? Görcsbe rándul a gyomrom. Mit csinált már megint a fiam?

– Ó…

Jessica a füle mögé tűr egy aranyló, szőke tincset. Kócos copfban hordja, ahogy Hannah, de az övé fájdalmasan stílusos.

– Beülünk egy kávéra? Van időd?

Ma reggel hosszú a teendőim listája, de nem mondhatok nemet.

– Persze.

– Szuper! Mit szólsz a Charlie’shoz?

A Charlie’s egy kis étkezde öt percre innen. Reggelente tökéletes egy gyors kávéra. Az évek során sokszor találkoztunk már ott Jessicával.

– Rendben, odamegyek.

Rám kacsint.

– Akkor öt perc múlva ott.

Ahogy Jessica elsiet a saját monstrum terepjárójához, lenézek a kormányt markoló kezemre. Remeg. Vajon miről akar beszélgetni? Nem lehet olyan súlyos, ugye? Elég barátságosnak tűnt. De Jessica pont ilyen. Mosolyogva is képes a legszörnyűbb dolgokat az ember szemébe mondani. Láttam már ilyet.

Visszateszem az autót sebességbe, és elindulok a Charlie’s felé.