1

2

Szunyogh Gábor:

Napsugárhajó

Tudományos-fantasztikus regény

Helma Kiadó 2022

3

Napsugárhajó

Írta: Szunyogh Gábor

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím: info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2022.

ISBN: 978-615-6424-41-9

Copyright © Szunyogh Gábor

A könyv borítóját Szopos Kata készítette.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

4

Tartalomjegyzék

I.

Lyukak a homokban

2

II.

Építsünk űrhajót!

47

III.

Közbeszólnak az Utazók

145

IV.

Robotszellemek az Aedóról

221

V.

Albahor – a harmadik nagy háború

264

VI.

Múzeum szellemeknek

330

5

I. rész Lyukak a homokban

A Szalmahajú egyik oldaláról a másikra fordult. Görcsösen szorította a párnáját, hörgött egy-egy érthetetlen mondatfoszlányt, amelyből csak néha bukkantak elő értelmes szavak.

- Arakan, ne bánts! Szerpenta, jaj, a csápjaid. Ne beszéljetek, csecsemők!

Zakapusz, ne nevess már, hagyjatok békén!!!

Ekkor riadtan felébredt, ziláltan ült az ágyban, és még percekig nézett maga elé. Egy szőke hajú nő állt mellette, a kezében néhány pirulával és egy pohár vízzel.

- Kéred? – kérdezte gyengéden, és egy kendővel letörölte a barátja izzadt homlokát.

- Nem, nem, köszönöm. Már elmúlt. Tudod, megint azok az álmok.

- Semmi baj. Nyugodj meg, itt vagy mellettem.

Már sokadszorra csitította így a szerelmét, hozzászokott a rémálmaihoz.

Az utóbbi időben gyakoribbá váltak a rohamok, és egyre többször figyelte meg a Szalmahajút, ahogy csak bámul maga elé, és valamin erősen gondolkozik. Ilyenkor még a szája is mozog – némán.

Másfél évvel ezelőtt, amikor behozták a kórházba a fiatalembert, élet és halál között lebegett. Soha nem derült ki egyértelműen, hogy mi is történt ott, a Gellért-hegy gyomrában, amikor beomlott az a barlang. Volt egy kisebb földrengés, több épület is megrongálódott, és egyes lakók furcsa fényjelenségekről is beszámoltak. A Szalmahajú abban a barlangban töltött el két napot, sérülései életveszélyesek voltak, a hosszú oxigénhiányos állapot pedig valamennyire az elméjét is megzavarta. Ő, az egykori ápolónő mégis megszerette ezt a betegét, aki a rehabilitáció

6

során olyan szépen zongorázott, és olyan jókat beszélgettek, hogy szép lassan beleszeretett.

Amikor nem nővérként tekintett rá, élvezettel hallgatta a történeteit egy távoli bolygóról, az ottani furcsa civilizációról, a repülő járművekről, és arról a hatalmas holdról, amelyik a város felett az egész eget elfoglalta, és napként világított. Azt nem szerette, amikor a szellemlényekről beszélt, mert ilyenkor a barátja mindig zaklatott lett, hadonászni kezdett, a szavai összefüggéstelenné váltak.

Mint most. De a Szalmahajú szerencsére megnyugodott. Visszafeküdt az ágyba, lecsukta a szemét, a légzése újra egyenletessé vált. Barátnője is lefeküdt, és amikor már úgy látta, a kedvese elaludt, finoman letette a poharat és a pirulákat az éjjeliszekrényre. Már majdnem álomba merült, amikor a Szalmahajú halkan megszólalt.

- Bajban vannak. A sivatagi harcos és a barátnője, meg a felkelők. Megint történik valami. Ezt is a szellemlények okozzák, de ők már nincsenek jelen. Furcsa járatok… Átszelik a bolygót.

- Kérlek, most már tényleg próbálj meg aludni. Hajnal van, menned kell dolgozni, és nekem is…

- Úgy szeretném, ha hinnél nekem! Meg akarom mutatni neked, amit látok! Megint láttam azt a bolygót, az Albahort! Gyönyörű volt –

ábrándozott a Szalmahajú. A barátnője sóhajtott egyet:

- Szeretem hallgatni a történetedet. Hidd el, hogy ilyenkor én is veled járok a sivatagban, meg abban a rózsaszínű, lilás fényű városban… -

- A csodálatos, fehér szárnyú madarak! Mint az angyalok! Most Nübil és Zag is ott vannak, csak valami készül, megint valami rossz dolog –

komorodott el a fiatalember arca.

7

- Ahhoz neked már nincs közöd! A szellemek elmentek, ha már muszáj ott járnod, gondolj inkább a bolygó szépségére, meg arra a holdra –

próbálta nyugtatni a szőke lány, de a barátja újra izgalomba jött.

- Az Aedo! Ott is van valami, oda is mennek majd, csak még nem tudom, hogy miért. Nem véletlen, hogy ezeket látom, megint lesz valami, pedig már másfél éve olyan nyugodt volt minden… Ebbe bele fogok őrülni.

- Dehogy fogsz! A doktor úr megmondta, hogy időnként visszatérhetnek az álmok, hogy romolhat az állapotod, de egyszer már teljesen kigyógyított, ne félj, most is elmúlik majd, ha gondolod, beszélhetek vele újra…

- Nem! – vágott közbe kissé ingerülten a Szalmahajú. – Nem ebbe őrülök bele, hanem abba, hogy nem tudom veled megosztani! Hogy te nem jársz ott velem, hogy nem hiszed el, pedig ez igenis valóságos!

- Amikor mesélsz róla, ott vagyok veled…

- De a valóságban! Mert ez létezik! Hiába a kezelések, mindennél biztosabban tudom, hogy ez a világ létezik! Hát ebbe őrülök bele.

Beleőrülök, hogy őrült vagyok! – vigyorgott eszelősen.

A Nap első sugarai bevilágítottak az ablakon. Kirajzolták a levegőben úszó apró porszemeket, lassan rákúsztak a szék karfáján heverő ruhára.

Ahogy a vörös korong felső karéja is kibukkant a házak fölött, már színe is lett a ruhadarabnak: egy fehér köpeny volt. A Szalmahajú imádta az illatát. Ebben a köpenyben ismerte meg a szerelmét, azóta sem tudott szabadulni a kórházban használt öblítő aromájától.

Mindketten fölkeltek, már nem volt értelme tovább erőltetni az alvást, az álom kiröppent a szemükből. Elindult a nap, elkezdődött a gépies mozdulatsor, mint oly sok százezer lakásban ez idő tájt: mosakodás, öltözködés, készülődés a munkára. Bugyogni kezdett a vízforraló,

8

hamarosan a kis garzont betöltötte a kávé illata, néhány perc múlva némán ültek az apró étkezőasztalnál.

Egymásra néztek, de a Szalmahajú elfordította a tekintetét. Tudta, hogy nincs ez így jól. Hogy sokáig nem terhelheti a barátnőjét az őrületével.

Szomorúan nézte formás alakját a fehér köpenyben, bénultan figyelte, ahogy magára kanyarítja a szövetkabátját: csak azokat a vádlikat nem takarta el, amelyeket először látott, még ott a rakparton… Bár csak ne találkozott volna soha a szellemlényekkel! Akkor most minden másképp alakulna.

Igaz, nem csak ezek az álmok nyomasztották. A zeneiskolába nem szeretett bejárni, néhány tehetségesebb diákot leszámítva értelmetlennek tartotta a zongoratanítást, sokszor úgy érezte, aljas módon használja a zenét arra, hogy pénzt keressen, nem is túl sokat. Szinte minden hónapban gondot okozott a lakbér és a rezsi kifizetése, napról napra éltek.

Valamikor ennek is meg kell változnia! Ez is egy rossz álom, csak ezt a fajta irrealitást milliók élik meg valóságként.

Lassan neki is indulnia kellett. Hóna alá csapta a kottás dossziét, sálat kanyarított a nyakára, sapkát nem húzott, mert a haja amúgy is éppen eléggé védte a hidegtől, arról nem is beszélve, hogy akármit csinált, a tincsek mindenfelé kilógtak a fejfedő alól.

Ez a nap is úgy telt el, ahogy a többi, fáradtan bandukolt hazafelé, hóna alatt a dossziéval, a sálat megint bent felejtette a zeneteremben. Tudta, hogy ezért megkapja otthon a korholást, de ettől most jó kedvre derült.

Az a kedves mosoly, az a kedves korholás! Ez az ő élete, ez tartja benne a hitet, a legfontosabb, a legjobb, nincs szüksége neki semmiféle távoli bolygóra! A rosszkedve elmúlt, vidáman lépegetett hazafelé a járdán, és arra gondolt, hogy valami apró ajándékkal meglepi a kedvesét.

Vacsoráznak egy jót, és elfelejtik az éjszakai rémálmot.

Megállt egy virágbolt előtt, de várnia kellett, mert egy kismama éppen a babakocsit próbálta betolni a szűk ajtón. Segíteni próbált, mert a

9

félszuterén helyiségbe még néhány lépcső is levezetett. Az ajtó azonban nem nyílt ki rendesen, a babakocsi fél úton megakadt.

Az anyuka ekkor megkérte, hogy vigyázzon néhány másodpercre a gyerekére kint, csak kétszáz forinttal szaladna be, amivel még tegnap maradt adós. A Szalmahajú megállt a kocsi előtt, egy másfél éves kisfiú mosolygott rá. Ő is megpróbált vigyorogni, de nem nagyon ment neki, legutóbb négy rémisztő műanyagcsecsemővel kommunikált, és azóta nem kedvelte túlzottan ezt a korosztályt.

Mégsem tudta levenni a szemét erről a gyerekről, aki már nem mosolygott, a tekintete értelmesnek tűnt. Szelíd volt, de erőt is sugárzott magából. És akkor a kisbaba kinyitotta a száját, a Szalmahajút pedig kiverte a hideg veríték: a gyerek beszélni kezdett hozzá!

- Szükségük van rád! Segítened kell nekik. Ne félj, nem bánt senki, a barátaid keresnek majd. Hamarosan!

A Szalmahajú kiejtette a kezéből a kottákat, és szaladni kezdett. Már nem hatolt el a tudatáig a boltból kilépő anyuka szemrehányása:

- Csak egy percre kértem, hogy segítsen! Hihetetlen, hogy ma már ennyit sem lehet kérni az emberektől. De én sem vagyok normális, hogy egy őrültre bíztam a gyerekemet!

A boltos is kilépett az üzletből, és amikor a kismama dühösen elment, lenézett a földre. Felismerte a kottákat, ismerte a gazdájukat is. – Nem rossz ember az, csak kicsit furcsa – mondta, miközben gondosan összeszedte a papírokat, aztán visszatért a virágok közé.

*

10

Távolról nagyon kicsinek tűnt a felderítő jármű, csak a kerekei által felvert, elhúzódó homokfelhő rajzolta ki az útját a végtelen sivatagban.

Az Uttewa csillag kegyetlen sugarai meg-megcsillantak szénfekete ablaküvegeken, amikor egy nagyobb dűnét kikerülve átmenetileg irányt váltott. A manőverek után azonban újra visszatért eredeti útvonalához, és megállíthatatlanul közeledett a céljához.

A jármű közelebbről már sokkal nagyobbnak tűnt, a bent ülők pedig teljes kényelemben utaztak, mit sem törődve a kinti gyilkos hőséggel. A belső tér tágas volt és hűvös, a műszerek és a vizsgálatokhoz szükséges egyéb eszközök mellett több napnyi ellátmányt is magukkal vittek, a sivatagban mindig óvatosnak kell lenni. A küldetés résztvevőinek hangulatára azonban a legkevésbé az óvatosság volt jellemző. Jókedvűen beszélgettek, viccelődtek egymással, egyikük, egy idősebb, borostás alak pedig a többieknél is vidámabban vitte a szót, kezében egy a városból származó, de a sivatagiak körében is egyre népszerűbb üveggel.

- Pedig higgyétek el nekem, kedves útitársak, hogy én már beszélgetek is velük! Igen, ne nézzetek olyan idétlenül, hiszen értem, hogy mit akarnak mondani, és most már úgy tűnik, hogy ők is megértenek engem!

- Kedves Professzor úr, igazán ne vegye sértésnek, hiszen az Albahor értékeli hatalmas tudását, nem is beszélve arról, amit a bolygóért tett, de mégis elég nehéz elhinni, amit mond, hiszen ezek az élőlények a törzsfejlődési táblázat alapján a férgek szintjén állnak! – vetette közbe az egyik városi katona, aki a navigációért felelt.

- Ugyan! Jön itt nekem a táblázatával! Mi, városiak is gyártottunk hasonló táblázatokat, mi is megpróbáltuk rendszerezni az élőlényeket, de mondhatom magának, hogy az egésznek semmi értelme nincsen! Én ugyanis biztos vagyok benne, hogy bármikor találunk elképesztően buta emlősöket, és akár szuperintelligens egysejtűeket is, ha egy kicsit is kimerészkedünk ebből a rendszerből.

- Már hogy melyik rendszerből, professzor?

11

- Na igen, jó kérdés. A hülye táblázatainkból, a korlátolt gondolkodásunk rendszeréből, de az Uttewa-rendszerre is gondolhatunk… Bocsánat, csak közben megszomjaztam… Na, szóval ki kellene már lépnünk az űrbe, megnézni, hogy máshol hogyan működnek ezek a dolgok. Hamar rájönnénk, hogy a mi elméleteink csak itt igazak, az Albahoron. Na, egészségére!

- Nem lesz az sok, professzor? Hamarosan megérkezünk az első lyukhoz, ki is kell majd szállnunk ebből a járműből.

- Te csak ne félts engem, fiam, töltöttem én már majdnem egy hetet is a sivatagban, na, igaz, hogy a hidegebbik felén, viszont akkor is volt nálam sok-sok mécsansz. Akkor is segített, és most is segít! – mondta magabiztosan a Professzor, és újra meghúzta a bugykost.

- Hát jó, csak óvatosan… Nehogy aztán megint megszólaljanak azok a férgek – ez utóbbi mondatot a katona ugyan csak a kuncogó társához címezte, remélve, hogy a menetzaj elnyomja gunyoros megjegyzését, ám a professzor érzékei kitűnően működtek:

- Hiába ironizálsz, öcsike. Eddig három helyszínt vizsgáltunk meg, mindenhol ott voltak a bogárkák. Egy-egyértelmü-mű tehát a kapcsolat a lyukak és a bogarak között…

- Az előbb még férgek voltak…

- Mit képzelsz, hogy kioktatsz engem? Hát nem tudod, ki vagyok én? E-Ee-zwin öcsém! Gyere csak ide, utasítsd már rendre ezt a városi suhancot, mert ú-úgy tűnik, fo-fogalma sincs, ki-ki-kivel is b-beszél, na.

A jármű elejéből ekkor egy másik egyenruhás férfi lépett az utazótérben beszélgetőkhöz. Kezében elektromos térkép, az arcán halvány félmosoly, amelyet minden erejével igyekezett elnyomni, ám az ülésből félig lecsúszó professzor valóban vidám látványt nyújtott.

12

- Ezwin barátom! Ezek itt gúnyolódnak rajtam, pedig igazam van! Én tényleg beszélek azokkal a férgekkel! – bizonygatta a Professzor.

- Milyen férgekkel, kikre gondol, professzor? – kérdezte Ezwin.

- Nem kikre, hanem mikre. Illetve hát, igaza, van, valóban kikre, mert még ha a törzsf.. a törzsfejlll… szóval alacsonyabb rendűekkkk is, mint mi…, de igenis gondolkodnak! E-Ezwin! Beszélnek!!!

- Ja, igen, már kezdem érteni – fordult a parancsnok a többi katonához. -

A professzor azokra az apró élőlényekre gondol, amelyeket a kürtők környékén találtunk. A kutatás szempontjából nagyon fontosak lehetnek, hiszen ezek az élőlények információkat hordozhatnak. Emlékeztetnélek titeket, hogy a Professzor kutatásainak nagyon sokat köszönhetünk, az, hogy nem lett katasztrófa a háborúból, nagyrészt neki is köszönhető.

Úgyhogy több tiszteletet a Professzornak, meg ne halljam, hogy bárki is gúnyolódik vele! – mondta szigorúan Ezwin, majd a tudóshoz lépve halkan a fülébe súgta, hogy a megrendszabályozott katonák ne hallják:

- Professzor, ne igyon annyit, mert nevetségessé válik! Mindjárt megérkezünk, hamarosan szükség lesz magára!

- Rám? A vén bolondra? Aki össze-vissza beszél? Hát mégis van rám szükség, mi? – üvöltötte dölyfösen a két közlegénynek, közben Ezwinnek odasúgta, hogy néhány perc múlva rá sem ismernek majd, teljesen józan lesz.

Amikor felvették a külső keringést magukban rejtő sivatagi védőruhákat, és megközelítették a kürtőt, a professzor a csodával határos módon valóban kijózanodott, és nagy vehemenciával azonnal át is vette az irányítást.

- Oda, oda tegyék a vastraverzeket, ide pedig a tükröt, nem, az ultrahangos érzékelőt erre az oldalra állítsa fel! Mi az, magának semmi

13

esze nincsen? Csak ott bent volt nagy legény? – vetette oda az imént még rajta élcelődő közlegénynek, aki hitetlenkedve nézett az agilis öregemberre.

A Professzor azonban nem is törődött vele, hanem lehasalt a földre, és megszállottan sepergetni kezdte a homokot.

- Itt vannak! Itt is vannak a féreg urak! Jó napot kívánok, hogy érzik magukat? A kollégáikkal már találkoztunk, most Önöket is nagy szeretettel látom vendégül ebben a kis befőttes üvegben… Kérem, ne haragudjanak, ez csak átmeneti szállás, a laboratóriumban minden kényelmüket kielégítő lakosztály várja majd Önöket, meglátják, egy hajuk szála sem görbül… Igen, mindent tudok az igényeikről, ne féljenek… Így ni!

Na mit mondtam! Látják? Itt is megtaláltuk ezeket a kis kékes élőlényeket! Itt tanyáztak, és nem véletlenül! Hamarosan jól elbeszélgetek velük!

- Khm… Professzor! Kérem, az apró élőlényekkel majd később foglalkozzunk, most mindennél fontosabb lenne, hogy ezt az újabb kürtőt tanulmányozzuk! Ne felejtse el, hogy csak egy-két óránk van itt kint a tűző napon – fordította Ezwin finom mozdulattal a Professzort a homokban tátongó lyuk felé, nagyon vigyázva, hogy még véletlenül se csússzon bele. Hogy milyen mély a lyuk, azt ugyanis egyelőre még megbecsülni sem tudták. Ezért hozták magukkal a hatalmas tükröket és a különböző mérőberendezéseket. Ez már a negyedik járat, amelyet megvizsgálnak. Az előző háromnál sem jutottak előrébb, és sajnos most sem kecsegtetett sok reménnyel a kutatás. Mindenesetre be kellett járniuk mind a hét alagutat, hogy végleg kijelenthessék: nem tudnak semmit.

A professzor irányításával egymás után végezték el a vizsgálatokat. Az Albahor bolygó napja, vagyis az Uttewa csillag sugarait irányították elsőként a járatba, ám ahogy a többi esetben, úgy a fény itt is csak néhányszáz méter mélységig hatolt le, a kürtő ugyanis enyhe kanyart vett.

14

Az ultrahang és a többi műszer sem hozott jobb eredményt, úgyhogy maradt a legegyszerűbb eszköz: a mérőón. Egy vékony, de nagyon erős, a pókháló anyagával rokon kötélen minden irányban görgőkkel körülvett szenzort kezdtek el leereszteni a mélybe, ám a járat végtelenül hosszú volt. Ugyan ez alkalommal több kilométer hosszúságú kötelet hoztak magukkal, de még ez is elfogyott! Közben kamerán figyelték a szenzor felvételeit, amelyek mindig csak ugyanazt mutatták: egy véget nem érő

alagutat.

- Tudtam, hogy ez lesz! Ennek így semmi értelme nincsen! – legyintett lemondóan a professzor.

- Mi lehet ez a rejtélyes lyuk? Én ebbe nem szívesen nyugszom bele –

dühöngött Ezwin. - Valami megoldásnak kell lennie. Szerezzünk még kötelet, és eresszük le olyan mélyre, amennyire csak lehet!

- Olyan hosszú kötél nincs, kedves Ezwin barátom! Hiába ez a pókhálószerűség, a sivatagiak remek technológiája, több ezer kilométer után ez is elszakadna…

- Több ezer kilométer? Az hogy lehetséges? Ott már el kellene olvadnia, hiszen a bolygó belső magja… még ötven kilométert sem kell lefúrnunk, és máris feltör a magma… - vetette közbe Ezwin, aki az életében immár a második alkalommal kényszerült arra, hogy a Professzorral közösen oldjon meg egy lehetetlennek tűnő fizikai feladványt.

- Bizony, Ezwin fiam, ez pontosan úgy van, ahogy mondja! Jöjjön, eddig csak bohóckodtunk, a komoly kutatás azonban csak most kezdődik, és ebben magának fontos szerepe van! A járgányban elmondom egy jó üveg mécsansz mellett!!!

Ezwin kelletlenül intett az egység többi tagjának, hogy szedjék össze a felszerelést, indulnak vissza a bázisra.

*

15

Zag és Nübil kézenfogva sétáltak a Város utcáin. Zag, a sivatagi harcos soha nem tudott betelni a csodálatos színekkel, a rózsaszínből lilába váltó felhőkkel, az Albahor hatalmas holdja, vagyis az Aedo csillogásával.

Ugyan a háború óta már többször is járt itt a szerelmével, ám mindig csak rövid időre érkeztek, néhány nap alatt elintézték a dolgukat, amellyel a városi-sivatagi átmeneti kormány megbízta őket. Nübilt minden egyes alkalommal levette a lábáról Zag gyermeki lelkesedése a kupolák, a szabálytalan szerkezetű házak iránt, ahogy percekig nézte a hatalmas, fehér szárnyú madarakat, amelyek úgy röpködtek a város fölött, mint az angyalok. A sportos testalkatú Nübil itt nőtt fel, neki inkább a sivatag jelentette az egzotikumot, mostanában jobban is szeretett ott lenni, mint itthon, ahol annyi megpróbáltatás érte az ellenállásban töltött évek alatt.

Mégis, Zag lelkesedése több volt, mint az ismeretlen szépség iránti vonzalom. Az a név a falba vésve…

- Tudod, mi jutott eszembe? Elmehetnénk az egykori otthonomhoz!

Megnézném, milyen most az a ház, kik laknak ott! – mondta Nübil hatalmas termetű kedvesének.

- Oda? Az elég messze van innen, és amúgy is vár a munka, már épp elég ideje andalgunk itt – válaszolta Zag kizökkenve az ámuldozásából.

- Zag! Másfél év telt el. Eddig minden alkalommal elkerültük azt a házat.

Pedig meg kellene már tudni, hogy…

- Jó, majd egyszer, most tényleg nincs rá idő – mondta Zag kissé ingerülten. – Menjünk, már várnak minket.

Elengedték egymás kezét, Nübil nem hozta szóba többet ezt a témát, de elhatározta, hogy ez alkalommal végre utánajár a rejtélynek. Hosszabb küldetésre érkeztek a városba, lesz rá ideje.

Az átmeneti harag ellenére Zag most is rajongva nézett Nübilre, éppen úgy, mint amikor először meglátta. Sosem felejtette el a ruganyos testét, azt a néhány, a szemébe lógó fekete hajszálat, amint félig hátrafordította

16

a fejét. Szép szemével egyenesen az övébe nézett. A lány akkor egy hatalmas gyümölcsöt cipelt, Zag pedig odalépett hozzá, hogy segítsen.

Már akkor is tudta, hogy összetartoznak, akkor is ugyanúgy lépdeltek egymás mellett, mint most, és hiába jött a menekülés és a háború, ez sosem változott.

Átvágtak egy nagyobb téren, amelynek a közepén egy domb állt, nem is olyan rég még véres harcok színtere volt. Mögötte a Vízügyi Minisztérium épülete úgy festett, mintha az elnevezéshez híven valóban épp most bukkant volna ki a tengerből: homlokzatát hínárszerű alakzatok borították, mintha az iszap lassan csordogálna le a szabálytalan falakon.

Persze nem csak a vízügyi minisztérium, hanem az összes épület is ezt a képet mutatta itt a városban, a vulkánbeton sajátosságainak köszönhetően.

A bejáratnál álló őrök már jól ismerték őket, az egyikük különösen, aki már a másfél évvel ezelőtti esőálom alkalmával is itt szolgált, és Zag tréfáját azóta sem felejtette el.

- Remélem, már nem haragszik érte – mosolygott rá Zag, ahogy odaértek a kapuhoz.

- Ugyan! Tudjuk, mit tett értünk azon a napon, mindannyiunk életét mentette meg! Igaz, hogy abban a pillanatban, amikor felébredtem, és a társammal egymás fejéhez tartottuk a fegyvert, merthogy alvás közben maga úgy állította be, szóval akkor nem voltam éppenséggel túl vidám, de ma már csak nevetek rajta.

- Ne vegye a szívére, cimbora, most már egy hajóban vagyunk! –

veregette meg a vállát Zag.

- Igen, semmi gond. Sok szerencsét odabent! – mondta a katona.

- Hát, reméljük, ez alkalommal könnyebben megy, mint a legutóbb –

vigyorgott Zag, és az eszébe jutott, hogyan szerezte meg akkor több tucat

17

katona ellenében a falba rejtett kristályt, hogyan szaggatták szét az izmait a hanglövedékek, aztán hogyan menekült az ébredező emberek és robotok kereszttüzében, egészen a gyalogos hídig, ahonnan végül levetette magát a mélybe…

Az épület belül sem változott sokat, a falak nedvesen csillogó borítása, az a tompa, zöldes kvarcréteg ma is ugyanúgy derengett. A minisztérium egyik alkalmazottja sietett eléjük, és egy tárgyalóterembe invitálta őket.

Az egyezkedés sokáig tartott, és ezúttal sem jutottak előbbre. A városiak hírhedt barlangbörtöneiről volt szó, ahová az elmúlt évtizedekben a köztörvényes bűnözők mellett leginkább a néhai vízügyi miniszter politikai ellenfeleit dugták azzal a nem titkolt szándékkal, hogy onnan ne kerüljenek elő többet élve. A város szélén, a sivatag határán húzódó, természetes barlangrendszereket tökéletes, kegyetlen börtönökké alakították át. A világtól elzárt üregekben ugyanis teljes sötétség uralkodott, ráadásul beszélni sem volt szabad, a mindenhol jelenlévő

szenzorok azonnal hanglövedékkel, a félelmetes frekvenciával büntettek egy-egy hangosabb szót. Inak szakadtak, csontok törtek ilyenkor, a legtöbben már a második fenyítésbe belehaltak.

Ebben a börtönben raboskodott Dalea is egykor, a távoli világból érkezett csodálatos asszony, akit fantasztikus képességei és a harcok során betöltött szerepe, illetve – nem utolsósorban – egészen különleges gyermeke okán is egyfajta istennőként tiszteltek a sivatagiak.

A barlangbörtönök ügye fontos kérdés volt. Valószínűleg sok társuk továbbra is ott raboskodott a föld alatti üregekben. A háború után felálló városi-sivatagi kormány döntései alapján a két nép megőrizte ugyan teljes szuverenitását, de bizonyos területeket közös ellenőrzés alá vontak.

Így kerülhettek városi tudósok a sivatagiak féltve őrzött laboratóriumaiba, és ezért voltak most itt, a Városban Zagék is, a sivatag képviseletében, hogy a börtönök kiürítéséről és hasznosításáról tárgyaljanak.

18

A történelmi egyezségek ugyan megszülettek, de azok gyakorlati megvalósítása nem zajlott minden zökkenő nélkül. Míg Zagék minél hamarább szerették volna kiüríteni a barlangbörtönöket, addig a városiak

– talán kissé sajnálva, hogy le kell mondaniuk erről a rendszerről –

inkább késleltették az átvizsgálást.

- Másfél év telt el – mondta Zag. - A bajtársaink, és az önök elődje által letartóztatott városi ellenállók közül még akár több százan is sínylődhetnek odabent. Most már tényleg itt az ideje annak, hogy megnyissuk a börtön kapuit.

- Az ártatlanok mellett rengeteg gyilkos is megérdemelt büntetését tölti odabent. Nem kockáztathatjuk, hogy mindannyiukat egyszerre helyezzük szabadlábra. Az azonosításuk azonban rendkívül nehézkes, ezért még kérnénk egy kis időt – válaszolta udvariasan tárgyalópartnere.

- Nézze! – mondta száraz hangon Zag. - Én elsősorban katona vagyok, a politikához nem értek. Ám az önök érveit egyáltalán nem tartom meggyőzőnek. Elképzelhetetlen például, hogy ne lenne a városban néhány igen jól őrzött épület, ahová a rabokat átmenetileg átszállíthatnánk, majd a megfelelő azonosításuk után szabad lábra helyeznénk a sivatagiakat és a városi felkelőket.

- Ön nagyon leegyszerűsíti a kérdést. A városi felkelők között is rengeteg a bűnös, akik vétettek a törvényeink ellen, még akkor is, ha egy már azóta megdöntött hatalom ellen harcoltak is. Azokat az eseteket alaposan ki kell vizsgálni. Emellett pedig igen nehéz megbecsülni, hogy hányan lehetnek valóban odabent, tehát fogalmunk sincs, hány helyre van szükségünk a rabok áttelepítéséhez, akiknek ráadásul tudomásunk szerint különböző elvadult csoportjaik veszélyt is jelenthetnek a számunkra.

- Nem gondolom, osztályvezető úr, hogy a napsugárvetőinkkel szemben komolyabb ellenállást fejthetnének ki – vigyorgott Zag. - De még az önök kétcsövű hangfegyverei is igen hatékonyak, egyszóval továbbra sem értem, mi tarthat el évekig egy börtön kiürítésén. Ha pedig a hely miatt

19

aggódnak, nos, nálunk, a sivatagban van hely bőven, éppenséggel föld alatti üregekből sem állunk olyan rosszul, de erről már nyilván értesültek.

Mindenesetre meg kell szüntetni a barlangbörtönt, és véget kell vetni az alkalmazott bánásmódnak!

- Higgye el, Zag, hogy mi is épp elég sivatagi szokást tartunk kifogásolhatónak, mégsem szólunk bele a belügyeikbe, és nem állítunk fel vizsgálóbizottságot például a városból elhurcolt gyermekek témakörében.

- Ugyan már! – harsant fel Zag – De hiszen maga is tudja, hogy az csak legenda!

- Lehet, de arra sincs bizonyíték, hogy az eltűnt sivatagi harcosok éppen a mi barlangjainkban sínylődnek!

Zag tehetetlen dühében majdnem az asztalra csapott, hiszen sajnos kifogyott az érvekből, hiába tudta, hogy igaza van. Félúton aztán lelassította a mozdulatát, de a városi delegáció tagjai így is ijedten dőltek hátra a székeikben. Nübil elérkezettnek látta az időt, hogy megszólaljon.

- A városi ellenállás egykori tagjaként pontosan tudom, hogy legtöbb társunk semmilyen bűncselekményt nem követett el, a mai napig terroristaként kezelni őket pedig jogsértő – mondta a fiatal lány. -

Emlékeztetem arra is, hogy a lakosság jelentős része követeli a szabadon bocsátásukat. Hiába hivatkoznak tehát arra, hogy mindez belügy, a barlangbörtönök helyzetét nekünk is mielőbb tisztáznunk kell.

- Kisasszony, még ha sok időt töltött is a sivatagban, városiként tudnia kell, hogy egy börtön felszámolása nagyon kényes feladat, biztonsági kockázatokat vet fel, nem véletlenül nem siettük el eddig. Azt viszont megígérjük, hogy a kérdést rövid időn belül meg fogjuk oldani, és erről a folyamatról a sivatagiak is megkapják a kellő tájékoztatást – az osztályvezető tökéletesen csűrte-csavarta a mondandóját, ami egyre jobban feldühítette Zagot.

20

- Ennél azért több jár nekünk! Talán elfelejtik, hogy ki mentette meg a bolygót? Nem mi rohantuk le a maguk országát, nem mi játszottunk össze azokkal a rettenetes szellemekkel! - vetette közbe Zag, félig már kiabálva.

- A szellemekkel, akik talán nem is léteztek, tisztelt Zag úr! – vetette közbe ironikus mosollyal az osztályvezető.

- Nekem nagyon is valóságosnak tűntek! Az egyiket el is kaptam.

Megmutassam, hogy? – Zag már állt, és üvöltött, Nübil próbálta megfékezni, a városiak pedig felpattantak puha székeikből, és a falig hátráltak.

- Kérem, csillapodjon, Zag! – kiáltotta az osztályvezető is, aki ebben a pillanatban már messze nem beszélt olyan ironikus hangnemben, ahogy az előbb. – Az Ön érdemeit senki nem vonja kétségbe, de ezt a kérdést nem lehet érzelmi alapon rendezni. Kérem, legyenek még egy kis türelemmel. Garantálom, hogy a barlangbörtönök kérdését nagyon hamar megoldjuk!

Zag és Nübil feldúltan távozott a Vízügyi Minisztériumból. Egy tapodtat sem jutottak előre, ráadásul már több, mint két hete tartottak a tárgyalások, a városiak pedig folyamatosan húzták az időt, ahogy most is.

- Valami van a háttérben! Ezek valamit titkolnak, valami van ott bent a barlangbörtönökben! Nem állnak meg az érveik. Tudják, hogy előbb-utóbb be kell minket engedniük oda, de azt is, hogy a friss békét ezért az ügyért nem veszélyeztetjük. Hát ez a politika! Nübil, ezt én nagyon utálom, inkább harcolnék velük szemtől-szemben! – ragadta meg Zag a napsugárvetőjét, amelyet mindig magánál tartott.

21

- Azt már egyszer megtetted, sőt, ha nem foglak vissza, talán most is –

mosolygott Nübil, miközben gyengéden megsimogatta Zag karját. -

Viszont én is érzek valami furcsát ezekkel kapcsolatban. Nálunk még mindig nem ment végbe az igazi átalakulás. A vízügyi miniszter meghalt, a diktatúrának vége, de az emberek egy része még mintha mindig követné őt – mondta Nübil.

- Gondolod, hogy ezek is az ő emberei voltak? Éppen itt, a Vízügyi Minisztériumban? – csodálkozott Zag.

- Gyanúsan viselkedtek – gondolkozott elmerengve Nübil. - Azt tudom, hogy az ellenállás embereinek ide nem sikerült bejutniuk, és ugyan az összes új hivatalnokot átvizsgálták, tehát az új funkcionáriusok elvileg tiszták, de hát a vizsgálat sem deríthet fényt mindenre…

- Ez talán még a barlangbörtönöknél is fontosabb! – kiáltotta Zag, aztán néhány percig némán haladtak egymás mellett. A vulkánbeton épületek mögött egy rövid időre előbukkant a hatalmas folyó felett átívelő

gyalogoshíd, ahonnan Zag végül levetette magát másfél éve, miután nem maradt más választása a hosszú menekülés és az izmait szétszaggató harc után. Nagyon aljas fegyverek azok a hangágyúk!

- Remélem, hogy a társainknak nem esik bajuk ott a néma sötétségben –

mondta Zag.

- A sivatagi harcosok nincsenek cukorból – simult Nübil Zaghoz, akinek ez most a szokásosnál is jobban esett. Ha nem lett volna Nübil, teljesen magányosnak érezte volna magát ezen az ingoványos területen. Még a szellemlényekkel is szívesebben harcolt volna, minthogy ezekkel a simulékony politikusokkal csatázzon, ráadásul a szavak szintjén. A lehető legjobbkor jelzett a kommunikátora: a Professzor kereste.

*

22

A sivatagban a föld alatti tudományos központban nagy volt a sürgés-forgás. Lépten-nyomon egymásnak ütköztek a városi és a sivatagi kutatók, akik még mindig nehezen szokták meg egymás teljesen eltérő

gondolkodásmódját. Nem csoda, közel ezer év elszigeteltség után a másfél évnyi közös munka során még leginkább csak addig jutottak el, hogy

nagyjából

feltérképezzék,

megértsék

a

másik

nép

mértékegységrendszerét, a fizikáról és egyéb természettudományokról alkotott elképzeléseit, összehangolják az eszközöket, létrehozzák azokat az axiómákat, amelyeket immár mindkét fél elfogad. A viták és súrlódások azonban mindennaposak voltak, és – bár komoly indulatok nem kísérték azokat – rendre megnehezítették a közös munkát.

A városiak még mindig nem szokták meg a sivatagi életet: nem csak a föld alatti, ám mégis világos, kékesen derengő hatalmas terek, a rengeteg víz, a fürdők vagy a különös fegyverek és járművek ejtették őket ámulatba. A félelmetes napsugárvetők, a bolygó legpusztítóbb kézifegyverei, amelyek az Uttewa izzó sugarait lövelték ki harc közben, a sivatag felett elképesztő gyorsasággal repülő és manőverező zizzenők mellett a hihetetlenül rendszerezett életmód is szokatlan volt számukra.

A sivatagi katonáknál tapasztalt elképesztő fegyelem és rend az élet szinte minden területén jelen volt: a kutatók annyira pontos beosztásban dolgoztak, hogy az előzetesen megszabott órarendhez képest egy perccel sem maradtak tovább a laboratóriumban, mindennek megvolt a helye, a menete, és amikor a városiak ettől eltérték, az ingerültséget váltott ki a vendéglátókból.

Márpedig a városiak gyakran eltértek a menetrendtől. A kellemes éghajlat, a jó termőföld, a felszíni vizek, a hatalmas folyó és a tenger viszonylag könnyű életmódot biztosított nekik, rengeteg szabadidővel.

Míg a sivatagiaknak a gyilkos időjárás miatt évszázadokon át az életben maradást jelentette a szigorú fegyelem, a városiak értékrendje sokkal szabadabb volt. Talán lustábbak, de kreatívabbak is voltak, mint sivatagi társaik.

23

Különösen igaz volt ez a városból származó Professzorra, akire már több mint egy órája várt a kutatóközpontban közel száz sivatagi és városi kutató. A várakozás során mutatott reakcióik során is jól látszott a két eltérő kultúra: míg a sivatagiak több ízben is felháborodásuknak adtak hangot, a városiak csak legyintettek, mondván: előbb-utóbb úgyis előkerül.

Nekik lett igazuk, a Professzor gyűrött ábrázattal, ám annál vidámabb tekintettel hamarosan előbukkant az egyik járatból, majd álmélkodva körbejárta az előadótermet, és alaposan megcsodálta a tetőn elhelyezett, az Uttewa fényét levezető világítótesteket, mintha csak egyszerű

vendégként venne részt a konferencián. Végül a pulpitusra lépett, és megkezdte várva várt beszédét.

- Be kell, hogy valljam: a fene se gondolta, hogy maguk ilyen jól élnek itt a föld alatt, sőt hogy őszinte legyek, mi ott a városban, azt gondoltuk, hogy csak úgy meghúzzák magukat valahogy a dűnék között, mint a homoki rókák, he-he! – A Professzor első mondata után megfagyott a levegő a teremben, hiszen egyszerre dicsérte és sértette meg a házigazdákat. Különös érzéke volt ahhoz, hogy rátaláljon az emberek érzékeny pontjára. Amióta a sivatagiak beengedték a városiakat titkos föld alatti városaikba, nem győzték mutogatni nekik az egyébként valóban lenyűgöző technikai vívmányaikat, szinte minden vendéglátó a sivatagi kultúra civilizáltságát próbálta igazolni.

- Na, de igaz, hogy ezektől a rókáktól bőven van mit tanulnunk, nekünk, városi patkányoknak! – folytatta a reakciókkal mit sem törődve a Professzor, majd akkorát nevetett, hogy hosszú másodpercekig abba sem tudta hagyni. Jókedve valahogy átterjedt a hallgatóságra is, akik úgy döntöttek, inkább szeretik, mint utálják a bolondos öreget.

- Szóval, a lényegre térve, most már mindenképpen komolyan foglalkoznunk kell ezekkel a lyukakkal. Mert hát mégsem normális, hogy csak úgy megjelennek itt mindenféle járatok, amelyeknek aztán ki tudja, hol van a vége. A legjobb tehát, ha az elején kezdjük! Hogyan keletkeztek

24

az alagutak? – tette fel a kérdést a Professzor, majd némi hatásszünet után folytatta az előadását:

A döntő ütközetben harcolók – városiak és sivatagiak egyaránt –

személyesen is találkoztak azzal a hét, idegen eredetű lénnyel, akik a Város oldalán szálltak be a küzdelembe, sőt részben ők maguk robbantották ki a háborút is, rabul ejtve a „hőn szeretett” vízügyi miniszterünk elméjét, aki azért maga sem volt teljesen ártatlan a helyes kis robothadseregével és a hadi gépezeteivel – emlékezett vissza a Professzor a sokat emlegetett háborúra.

Nos, a lényeg, hogy amikor a távoli világból érkezett nő, Dalea segítségével végül sikerült legyőznünk ezeket a szellemeket (elnézést, valóban nem tudományos kifejezés, de jobb szót nem találok a leírásukra), azok látványosan távoztak a bolygónkról. Még sokáig láttuk az égen azokat az izzó vonalakat, amelyek a végtelen űrbe veszve jelezték az útjukat. Ezek a fénycsíkok még derengtek egy ideig, sokak nagy örömére, akik az univerzum megmenekülésének mementójaként értelmezték azokat. Aztán a vonalak eltűntek. De szerencsére megfelelően dokumentáltuk a jelenséget, így jöttünk rá arra, hogy a szellemlények távozása és a sivatagi lyukak között szoros összefüggés van.

A termen izgatott moraj futott végig, ugyanis mindenki érezte, hogy a Professzor már rég nem tréfálkozik. A tudós a holografikus vetítőhöz fordult, hogy különböző animációkkal illusztrálja az elméletét.

- Amint látják, itt futnak ezek a kürtők, mindegyik a sivatagból indul, a csatamezőről, tehát egy viszonylag kis területről. A harc után ezek a szellemek az univerzum különböző irányaiba távoztak, ám ellentétesen áramlott ki az a hatalmas energia, amely beindította a bolygó forgását is, egyben lyukakat fúrva a bolygóba. Kezdeti feltételezéseink alapján az energianyalábok úgy hatoltak be a planétába, akárcsak egy hétszög alapú gúla csúcsából kiinduló vonalak.

25

Egyszóval ezek a szellemek lyukakat fúrtak a bolygónkba. Persze, hogy őszinte legyek, engem igazság szerint még ez sem zavarna olyan rettenetesen, ha ez a jelenség nem jelentene komoly veszélyt mindannyiunkra nézve. Jelen állás szerint ugyanis mindössze néhány hetünk van rá, hogy valamit kitaláljunk, egyébként nagy valószínűséggel katasztrófa következik be!

Az előbbi izgatottság ezúttal kétkedő morajjá változott, a professzor által tartott néhány másodperces szünetben a sivatagi és városi tudósok egymás szavába vágva magyaráztak. Ebből a tudományos hangzavarból leginkább olyan szavakat lehetett megérteni, hogy: ez képtelenség, nem lehetséges, a professzor megőrült.

- Nem, kedves kollégák, nem őrültem meg, ebben biztosak lehetnek! –

mondta harsányan a pulpituson álló tudós, aki immáron sokadszorra tett tanúbizonyságot átlagon felülien jó hallásáról.

- Nem őrültem meg, sőt nagyon is igazam van! Már mondom is, hogy miért. Ezeket a lyukakat minden lehetséges módon megvizsgáltuk, így most két dolgot tudunk biztosan: az anyaguk olyannyira szilárd, hogy abból még mintát sem tudtunk venni! Megbonthatatlan keménységű a kürtő fala, sem a városi, sem a sivatagi technológia nem tudott vele mit kezdeni, még egy molekulát sem sikerült lepattintanunk a felületéről. Ez pedig a második biztos információ tükrében tűnhet végzetesnek. A kürtők ugyanis átszelik az egész bolygót…

A professzornak itt meg kellett szakítania előadását, ugyanis a terem szinte felrobbant. Egy percbe is telt, mire a hallgatóság kissé lecsendesedett.

- Kedves kollégák! Kedves kollégák, sivatagiak és városiak! Nálatok és nálunk is mást tanítanak fizikából, de tudom, hogy amit most mondok, az nem illeszthető bele egyikünk racionális rendszerébe sem. Arra kérlek benneteket, hogy hallgassatok meg! - A terem lassan, és kissé kelletlenül ugyan, de végül újra elhalkult…

26

- Na, így máris jobb lesz – folytatta óvatosan a Professzor. - A lyukak közül van, amelyik csak a földkérgen haladt át, a legtöbb viszont átvágta a magmát is, elért a bolygó magjáig. Sőt: kijáratuk van a másik oldalon is.

A helyzet az, hogy az a két biztos ismeret, amellyel jelenleg véleményem szerint a lyukakról rendelkezünk, egymást erősítik. Kétségen felül áll, Ti magatok is meggyőződhettek róla, hogy ez a szuperanyag semmire nem reagál, semmivel nem lép kapcsolatba, olyan, mintha egy másik fizika törvényei szerint viselkedne. Mintha egy másfajta univerzumból került volna ide, ami nagyjából igaz is, hiszen azok a furcsa lények hagyták itt maguk mögött egyfajta búcsúajándékként ezt a robbanó csomagot…de erről majd később…

Energiájuk nem csak kilyukasztotta a bolygót, hanem meg is szilárdította a lyukak falát alkotó anyagot, és az a hihetetlen helyzet állt elő, hogy a több ezer hőfokos magma sem tudja elmosni a csatornákat! Tehát, ha éppen valakinek jó erős a hangja, szépen átkiabálhat rajtuk az Albahor másik oldalára!

- Professzor, amit mond, az teljesen irracionális! Mutasson legalább egy bizonyítékot! – pattant fel egy városi tudós.

- Bizonyíték kell? Rendben van, már mutatom is. Ezwin barátom ugyan katona, mégis egyszer az életünket mentette egy tudományos ötletével, még engem is lefőzve. Amikor ugyanis ott keringtünk az űrben a konténerrel, az az ötlete támadt, hogy… Jó, értem, folytatom a lényeggel.

Szóval Ezwin kapitányt megkértem, hogy utazzon el az Albahor néhány pontjára, és készítsen nekem némi dokumentációt. Higgyék el nekem, hogy erre a feladatra ő volt a legalkalmasabb ember, és a tudományos munkájában sincs okuk kételkedni.

Mutatnám tehát a képeket, amelyeket Ezwin készített. - A termen újra izgatott morajlás futott végig.

27

- Igen, kedves tudóstársak! Pontosan azt látják, amit gondolnak! Ezek a kürtők bejáratai, vagyis inkább kijáratai, ha innen nézzük! Tehát van hét másik lyuk is, a bolygó másik oldalán! Ezwin fantasztikus munkát végzett! Három nap alatt három helyszínen járt, és elkészítette a szükséges méréseket és dokumentációt is. Így van, minden kétséget kizáróan az alagút másik végére értünk!

Ezek a kürtők teljes egészében átszelik a bolygót, a négyes számú például az óceán alján bukkan a felszínre! Bizony, kedves barátaim, itt a bizonyíték, és ha még ez sem lenne elég, íme ez az önjáró robot, ez a Féregnek nevezett szerkezet, amelyet a félelmetes és méltán híres sivatagi harcos, Zag barátom bocsátott útjára két nappal ezelőtt a már említett négyes kürtő másik végén! Zag szívesen segített, sivatagiként éppen turistaúton jár a Városban, a barlangbörtönöket próbálja megtekinteni – viccelődött a Professzor, majd teátrálisan megborzongott:

- Irtózom a gondolattól, hogy oda még engem is bezártak…

majdnem... Na de a lényeg! A Féreg régi ismerősöm, még a folyó elterelésekor használtuk az ottani természetes alagutak feltérképezésére.

Elég viharvert a kicsike, de szerencsére épen megőrizte a társaink videóüzenetét, amelyet most le is játszok Önöknek!

A háromdimenziós képen Zag és néhány városi kutató búcsúzik el a Féregtől, majd egy rövidített filmen az alagút belsejét látjuk, végül magát a professzort, ahogy kiemeli a szerkezetet a sivatagban.

- Igen, drága barátaim – folytatta diadalittasan a professzor - , íme a bizonyítékom: a Féreg átért a lyukon!

A terem teljesen elnémult, ezt a döbbent csendet használta ki a professzor, hogy végleg meggyőzze hallgatóságát.

28

- A járatok átszelik a bolygónkat, és semmi nem pusztítja el azokat!

Csakhogy, amint említettem, ez a furcsa csomag bizony robbanhat is.

Sőt, ha nem csinálunk valamit, robbanni is fog.

A járatok ugyanis mozognak! Ez a harmadik nagy megfigyelésem. Az albahori anyagra, a gravitációra, a tektonikus mozgásokra és a hőmérsékletre ugyan nem reagálnak, de egymásra igen! A kürtők folyamatosan közelítenek egymáshoz, számításaim szerint két hét múlva egyesülnek, és egy szuperalagutat alkotnak majd! Csakhogy az egyesülésük pillanatában megtörténhet az, amitől igazán tartanunk kell: az anyaguk átmenetileg szétnyílik, utat engedve a magmának az egyesült szuperalagút két végén, vagyis a sivatagi ország határán és vele átellenben, az óceánban, globális katasztrófát is előidézve. Na ezt kell megállítanunk, kedves kollégák!

- Tisztelt Professzor! Engem meggyőzött az előadása, feltételezem, hogy a tudományos dokumentációt is a rendelkezésünkre bocsátja, hogy mindenről alaposan is meggyőződhessünk – emelkedett fel egy sivatagi tudós.

- Természetesen, a dokumentáció a rendelkezésükre áll – válaszolta magabiztosan a professzor.

- De ha el is fogadjuk, amit mond, mégis mit tudunk tenni?

- Semlegesítenünk kell azt az anyagot, amely a kürtőt alkotja. Meg kell találnunk az ellenszerét. Ehhez minden ötletre szükségünk van, de az első

lépés, hogy a konferencia legfontosabb eredményeképpen még a mai napon egységesen fogadjuk el és igazoljuk a jelenleg kialakult helyzetet, mert csak az Önök által is megerősített jelentéssel tudok a városi és sivatagi vezetőséghez fordulni, hogy a kutatáshoz és a szükséges lépésekhez minden támogatást megadjanak.

- És rendelkezik már valamilyen elképzeléssel, professzor? – kérdezte izgatottan egy városi kutató.

29

- Egyelőre semmi bizonyossal, ezért van szükség az önök segítségére! –

hadarta gépiesen a professzor, de mivel nem szeretett és nem is tudott jól hazudni, sietve elhagyta a pulpitust.

*

- Jól sikerült ez a féregakció! – lépett be lelkendezve Nübil a szobába. A légikikötő mellett szálltak meg, ahol Zag, mint annyiszor, most is élvezettel merült el a színes szappanbuborékként fel- és leszálló léghajók látványában, amelyet a bolygóhoz szinte hozzáragadó hatalmas, csillogó hold, a városiak napja, az Aedo koronázott meg. – Most üzent a professzor, megköszönte a segítségünket, sikerült meggyőznie a tudósokat arról, hogy a lyukak valóban átszelik a bolygót.

- Még a sivatagiakat is? – kérdezte Zag némi kétkedéssel a hangjában.

- Igen, gondolom, őket is, mert nagyon elégedettnek tűnt…- tűnődött Nübil.

- Csak tudnám, mi lesz ezekkel a lyukakkal. Nem túl megnyugtató, hogy a bolygónkat keresztül-kasul átszúrkálták ezek a rettenetesen szellemek.

Még szerencse, hogy a professzor rájött: errefelé is lehetnek járatok.

- Hát igen, ráadásul ez itt nagyon közel van a városhoz, egy kisebb falu mellett, akárki beleeshetett volna.

- Igen, aztán a sivatagban pottyan ki! – nevetett Zag.

- A lényeg, hogy a Féreg átért. Most már lezárták a területet. Még szerencse, hogy összejött a régi csapatom, ellenállók, kutatók vegyesen

– mondta Nübil némi büszkeséggel a hangjában.

- Nübil! Támadt egy ötletem. Ezek az emberek segíthetnek nekünk egy…

nyomozásban…

30

- Miféle nyomozásban, Zag?

- Majd meglátod. Számíthatunk rájuk?

- Hát persze!

- Jó, akkor hívd őket, máris indulunk!

*

- Biztos, hogy beválik a terved? Lehet, hogy azonnal megneszelnek valamit, többször is emlegették a titkosszolgálatot. Talán minket is figyelnek – mondta Nübil Zagnak nem sokkal később a vízügyi minisztérium épületéhez közeledve.

- Persze, hogy figyelnek, éppen ezért találkoztunk a barátaiddal újra a lyuknál, így az egészet tudományos feladatként tudtuk előadni a katonáknak, akik mindent jelentettek a főnökeiknek. A vízügyi minisztériumban tehát tudták, hogy kint voltunk a lyuknál, de azt nem tudták, mivel bíztuk meg valójában a felkelő barátaidat.

- Ott az osztályvezető! – bökte oldalba Nübil Zagot, és mindketten határozott léptekkel elindultak a minisztérium épülete felé.

- Osztályvezető úr! – kiáltotta Zag, mire a hivatalnok kissé behúzta a nyakát, úgy fordult az ismerős hang irányába.

- Zag úr! Minek köszönhetem a váratlan látogatást? Vagy csak

„véletlenül” jártak erre? – kérdezte immár széles mosollyal, amelyben, mint mindig, most is ott bujkált az irónia.

- Igen, illetve hát nem teljesen. Tudja, sétáltunk Nübillel a városban, és a tegnapi tárgyalásról beszélgettünk… - állt egyik lábáról a másikra Zag.

31

- Sajnos még mindig a türelmüket kell, hogy kérjem, de néhány héten belül bizonyosan… - hadarta az osztályvezető, de Zag udvariasan a szavába vágott:

- Éppen ez az, amiért végül mégis erre kanyarodtunk, remélve, hogy munkaidő után esetleg összefutunk Önnel. - A sivatagi harcos kedélyesen mosolyogni próbált, de nem nagyon ment neki.

- Nos, ez sikerült, és bár nem beszéltük meg, szívesen meghallgatom Önöket, menjünk talán be… - mutatott kelletlenül a minisztérium hínáros épülete felé az osztályvezető.

- Nem szükséges, hiszen csak nagyon rövid időre tartanánk fel – mondta Zag zavartan. – Szóval az a helyzet, hogy kissé elragadtattam magam a legutóbb, és ezért szeretnék elnézést kérni. Nézze, én katona vagyok, a tárgyaláshoz nem igazán értek, hamar indulatos leszek. Nübil is csitított, nekünk, sivatagiaknak is megvannak a magunk szokásai, de az ittenieket is tiszteletben kell tartanunk. Türelemmel kell lennünk, nem megy minden olyan gyorsan, mint egy háborúban. Inkább össze kellene fognunk, hiszen itt vannak ezek a lyukak is, ugye…

- Ugyan, maga egész jól tárgyalt, semmi oka szabadkozni, az indulatait is megértem, hiszen a társaiért aggódik. Higgye el, közös érdekünk, hogy a helyzet rendeződjön, hiszen a mi polgártársaink is odabent sínylődnek.

Nagyra értékelem a gesztusát, mi is hamarosan megoldási javaslattal jelentkezünk! – mosolygott nyájasan az osztályvezető, mert neki ez bizony igen jól ment.

- Ami pedig a lyukakat illeti – váltott az arca érdeklődővé: - hallom megint ott jártak, a város mellett megjelent kürtőnél. Talán sikerült megtudniuk valamit?

- Sajnos nem, igaz, a Sivatagban felállt tudományos tanács megbízására végeztünk néhány mérést, ezeket majd ők elemzik ki részletesen. Úgy tudom, nagy erőkkel keresik a megoldást – válaszolta Zag.

32

- Hát akkor további kellemes időtöltést a Városban!

- Köszönöm, osztályvezető úr! És még valami: szeretném tolmácsolni a sivatagi-városi kormány üdvözletét is, az ő nevükben is beszéltem az előbb.

- Értem, köszönöm. Minden jót! – bólintott az osztályvezető, ám miután Zagék hátat fordítottak neki, alig észrevehető szemmozdulattal jelezte két civil ruhás tisztnek, hogy kövessék a párt.

- Milyen meggyőző volt, ha nem tárgyalnánk vele hetek óta, még el is hinném neki, hogy tényleg a megoldáson ügyködik, és hamarosan pontot teszünk az ügy végére! – mondta Nübil, miközben Zaggal befordultak egy mellékutcába.

- Ő sem bízik ám bennünk, ne félj! – mutatott finoman maga mögé Zag, Nübil pedig néhány másodperc múlva lopva hátranézett, és azonnal megpillantotta azt a két alakot, akik a minisztérium óta követték őket.

- Zag! Ez félelmetesebb, mint amikor az Aedóra repültünk!

- De hiszen neked már volt benne részed, az ellenállásban is figyeltek titeket! - Zag úgy beszélt, hogy közben se Nübilre, se hátra nem nézett, mégis mindent látott és érzékelt. Alig érezhetően meggyorsította a lépteit.

- Igen – próbált vele lépést tartani Nübil, lassan futnia kellett. - De ennek az embernek a tekintete, meg az a tettetett kedvesség, aztán ezek a titkosrendőrök… - Nübil levegő után kapkodott, nem is tudta befejezni a mondatát.

- Ő már tudott róla, hogy ott jártunk a lyuknál, de szerencsére sikerült elterelnünk a figyelmét! Eddig bevált a csel, reméljük, hogy a barátaid is ügyesen teszik a dolgukat – mondta Zag, és még gyorsabb fokozatra kapcsolt.

33

*

A vízügyi minisztérium osztályvezetője még néhány percig ott állt az épület bejárata előtt, majd beszállt egy lebegő járműbe. A szerkezet nagy sebességgel a házak fölé emelkedett. Az utca sarkán ekkor egy fiú lehajolt, hogy megigazítsa a ruháját, ám valójában a kommunikátorába beszélve adta meg a jármű repülési irányát. A fekete légjáró halk puffogással repült a város felett. Egy közeli vulkánbeton toronyban hamarosan észlelték a közeledtét, és továbbadták az információt a szomszédos városrészben várakozó léghajónak. A léghajó halk szisszenéssel egy pillanat alatt felfúvódott, és máris néhány emelet magasságában lebegett. Innen már látták a puffogva közeledő légjárót, amelyet a magasból követtek figyelemmel. Amikor az osztályvezető

járműve földet ért a város másik felén, Nübil barátai már ott várták.

A hivatalnok gondosan körülnézett, amikor kiszállt a légjáróból, és az üdvözlésére siető, sötét ruhás alakkal is többször szemügyre vették a vidéket. Amikor meggyőződtek róla, hogy senki nem látta őket, besurrantak egy ház kapuján, az ajtó hermetikusan bezáródott mögöttük.

A szemközti falról ekkor levált valami: a vulkánbeton díszítés egyik eleme kelt életre, halk léptekkel átgyalogolt a szűk utcán, majd a ház falához simult. Az ellenállás embere végig láthatatlan maradt. Halkan a kommunikátorába beszélt:

- Megvan a kód? – kérdezte az akciót távolabbról figyelő barátaitól.

- Még egy percet adj. Ezt a kaput különösen erősen védik, távvezérléssel eddig nem tudtuk feltörni, de mindjárt megleszünk.

Az ajtó valóban néhány másodpercen belül kinyílt, a „díszítőelem” pedig besurrant rajta. Éppen jókor, az össze-vissza és fel-le kanyarodó folyosókon ugyanis több tucat irányba is mehettek a célpontjai, és ha csak egy kicsit is késik, nem tudja meg, melyik járatot választották. Viszont a

34

fekete ruhás alakot még épp meglátta, ahogy belép az egyik folyosóra. A városi építészet egyik jellegzetessége volt, hogy egy ház a barlangokat utánozva épült fel, a lakások átjárhatóak voltak, és nem alakultak ki szintek, mindenfelé lehetett haladni egy épületen belül. Mindezt természetesen a bolygó legmodernebb technológiája egészítette ki: a holografikus figyelmeztetések, a kézjelekkel nyitható ajtók, a sziklákból előugró válaszfalak.

Az osztályvezetőt és kísérőjét nem volt könnyű követni, mert rendkívül gyorsan haladtak, ahogy az egykori ellenállás álcázott tagja kivette, éppen az épület középpontja felé, valószínűleg azért, hogy kívülről szinte lehetetlenné váljon a beszélgetésük lehallgatása. Ő azonban odabent volt!

Egy kissé lemaradt, hogy élesítse a műszereit, és a hőérzékelőn azt látta, hogy a két ember az egyik helyiségben megáll, és a már bent lévő

alakokkal kezd beszélgetni. Mindez a megfigyelőtől két helyiséggel távolabb történt, ő azonban nem mert közelebb menni, mert félt, hogy a köztes szobába időről időre kikukkantanak. A kommunikátora nem működött, a házat ugyanis – legalábbis erre az időszakra – leárnyékolták.

- Hűha, ezek aztán nem bíznak semmit a véletlenre - gondolta, és amilyen gyorsan csak lehetett, előkészítette a lehallgató-berendezését. Ezt még egy korábbi akció során zsákmányolták a minisztérium embereitől, akárcsak a Férget, amelyet a folyó elterelésekor alkalmazott az egykori hatalom. A Professzor egyik kedvenc eszközét természetesen a tiltott technológia alapján építették.

A lehallgató szerkezet intelligens volt és önjáró, átmászott az ajtó alatt, eljutott a másik helyiség bejáratához, ott megállt, felkapaszkodott és függőlegesen rálapult a tolóajtóra. Rendkívül finom fúrója behatolt az anyagba, és elhelyezte a mikrofont az adóval együtt. A szerkezet ekkor halkan visszatért a gazdájához, aki ellenőrizte a vételt. Mindent lehetett érteni, elindította a felvételt.

*

35

- Azt sejtettük, hogy ezekkel valami nincs rendben, de hogy ekkora a baj, arra álmomban sem gondoltam – morfondírozott Zag, miközben sivatagi szokás szerint meleg italt töltött Nübilnek és az egykori ellenállókból verbuválódott csoport tagjainak. Nemrég nézték meg a felvételt, amelyet szerencsére sikerült észrevétlenül kicsempészni az épületből.

- Valahogy értesíteni kellene az új kormányt, mert amire ezek készülnek, az újabb háborúhoz vezet – vetette fel Nübil.

- Én is gondoltam erre, de most már biztosra veszem, hogy mindenfajta kommunikációt lehallgatnak. A videóüzenetet tehát a bolygó kommunikációs csatornáin keresztül nagyon veszélyes lenne eljuttatni.

Lehet, hogy nem is sikerülne, de semmiképpen sem szabad megtudniuk, hogy rájöttünk a titkukra. Magát a felvételt kell elvinnünk a sivatagba –

mondta Zag.

- De itt még nem fejeztük be a feladatunkat! – szólt közbe Nübil. - Még a végére kell járnunk ennek a börtön dolognak, hiszen ha elmegyünk, lehet, hogy már vissza se engednek minket ide. Ráadásul ez a rossz minőségű hangfelvétel nem a legmeggyőzőbb bizonyíték!

- Hát igen – fűzte tovább a gondolatot Zag. - Ezt csak az hiszi el nekünk, aki ismer minket, és bízik bennünk. A Főparancsnok és a sivatagiak ugyan hinnének nekem bizonyíték nélkül is, de a városiaknak ez kevés lesz. Viszont akkor is el kell juttatni hozzájuk valahogy, mert arra talán elegendő, hogy egy komolyabb vizsgálat induljon az ügyben – vakarta a fejét Zag.

- Csak az a kérdés, hogyan – mondta tanácstalanul Nübil is.

- De hiszen a megoldás pofonegyszerű! – pattant fel Furtür, a díszítőelem, az az ellenálló, aki megszerezte a felvételt. – Kedves barátaim! Lássuk már valami hasznát annak, hogy van itt nekünk egy kitűnő alagutunk, amely átszeli a fél bolygót! Kérjük meg a Professzort, hogy küldje vissza a Férget, az majd elviszi a felvételt a sivatagba.

36

- Ez aztán az ötlet, Furtür! – csapott a vállára Zag lelkesen, mire Furtür azonnal kiköpte a sivatagi italt. – Talán kibír még egy oda-vissza utat a masina! Máris üzenek a Professzornak, ez talán még nem lesz gyanús, hiszen már egyszer átküldtük a gépet, most is a szemük előtt zajlik majd a művelet – fűzte tovább a tervet Zag.

- És mit csinálunk? Tovább tárgyalunk az áruló osztályvezetővel, mintha mi sem történt volna? – kérdezte Nübil.

- Pontosan azt tesszük. Elküldjük a Férget a hangfelvétellel, ez meggyőzi a sivatagi-városi tanácsot az azonnali lépésekről. Közben bizonyítékot szerzünk a barlangbörtönből is. Csakhogy ehhez be is kellene jutnunk valahogy – Zag itt félbahagyta a mondatot, majd sokatmondóan Furtürre nézett.

- Hová? – kérdezte döbbenten az egykori ellenállás egyik legfiatalabb tagja.

- Igen, jól hallottátok, be kell jutnunk a barlangbörtönökbe. A döntő

bizonyítékot ott kell megszereznünk. Erre sem nekem, sem Nübilnek nincsen esélye – Zag kis szünetet tartott... -Van viszont itt valaki köztünk, aki besurranó képességét éppen most bizonyította…

Ekkor már minden tekintet Furtürre szegeződött.

- Nem, ezt igazán nem kérhetitek! Csak a barlangbörtönbe ne kelljen mennem! Végig ettől rettegtem az ellenállásban, minden erőmmel ezt akartam elkerülni! – kapálózott Furtür.

- És nagyon jól sikerült is – kezdte el a nógatást Nübil is. – Ennek köszönheted, hogy soha nem vettek nyilvántartásba. Ez most nekünk sokat segíthet! Nincs priuszod, a múltad tiszta. Csak meg kell találni a módját annak, hogy valahogy bekerülj oda. A többi meg már könnyen megy neked…

37

- Könnyen? És a frekvencia? Meg azok a szörnyű mendemondák a húsevő rabokról? Nem, ez nem nekem való. Miért nem megy Zag kapitány? Vele nem mernének ujjat húzni, na de velem? Még reggelire sem vagyok elég nekik! - Furtür izgalomba jött, és ettől Zagnak kifejezetten jókedve lett, hirtelen az egész arca mosolyogni kezdett.

Ilyenkor olyanná vált, mint egy kisgyerek, ami éles ellentétben állt óriási, tagbaszakadt alkatával. Nübil ekkor, az első ilyen mosolyakor szeretett bele.

- Furtür, hidd el, szívesen mennék! – mondta most már komoly tekintettel Zag. - Ezerszer inkább a barlangbörtön, mint az osztályvezető

tárgyalószobája. Viszont engem ismernek, kizárt, hogy beengedjenek, és még ha kierőszakolom is valahogy diplomáciai úton, semmiképpen sem jutok el a titkos szektorokba. Emellett azonnal rájönnének, hogy megsejtettünk valamit, és pillanatok alatt eltüntetnének mindent. Szóval csak úgy van esélyünk leleplezni őket, hogyha azt is bemutatjuk, ami ott bent zajlik.

- Furtür! Ilyen komoly küldetéssel soha nem bíztak meg az ellenállásban.

Zag a háború legnagyobb hőse, megtiszteltetés tőle feladatot elfogadni!

– mondta neki egy társa, ám Zag megunta a győzködést.

- Nálunk, a sivatagban senki nem utasíthat vissza egy küldetést, még akkor sem, ha az veszélyes. Neked viszont nem kötelező, nem vagy sivatagi harcos, de még a városi katonák közé sem tartozol. Nincs probléma, ha nemet mondasz, már eddig is épp eleget segítettél.

- Jó, vállalom – szólalt meg hosszú hallgatás után Furtür. – De aztán hozzatok ki, ha bajba kerülök!

- Ezt személyesen garantálom! Ha nem jelentkezel a megbeszélt időben, bemegyünk érted, és akkor már nem tarthat vissza a diplomácia! -

vigyorgott elégedetten Zag.

38

- Ez így már kétségtelenül jobban hangzik – mondta Furtür nem túl mély meggyőződéssel a hangjában.

*

A majdnem teljesen kör alakú terem közepén szökőkút csobogott. A széles és lapos tálcákból zöldes-kékes gyöngyfüzérként hullt alá a víz ott, ahol éppen túlcsordult az edény. Ahogy a föld alatti sivatagi város szinte összes helyiségében, úgy itt is kékesen derengett a mennyezet, ahová az Uttewa pusztító sugarait levezették, és azok egy nagy, ovális világítótesten keresztül szóródtak szét. A napsugarak megszelídítésében, hasznosításában és tárolásában a sivatagiak olyan magas szintű

technológiát fejlesztettek ki az évek során, hogy a városiak a mai napig alig hitték el: létezik ilyesmi.

A legnagyszerűbb találmányuk talán a fény tárolása. Képesek mélyen a föld alatt, gömb alakú szerkezetekben foglyul ejteni az Uttewa gyilkos sugarait. Ezt az energiát hasznosították a napsugárágyúkban, ami sorsdöntőnek bizonyult a harcok során; ezt töltik be a harcosok kézifegyvereibe, a napsugárvetőkbe, és természetesen békés célokra is alkalmazzák: ez az alapja a fűtési, az energetikai rendszernek, az informatikai hálózatnak és az áramtermelésnek.

A fényből nyert hő segítségével melegítik a vízzáró réteg alatt kavargó, hatalmas óceánból nyert vizet is, amelyből korlátlan mennyiség áll rendelkezésre itt, a bolygó legforróbb, legszárazabb pontján. A víz -

melegítése során - közvetlenül érintkezik a fénnyel, hiszen áthalad a koncentrált sugarakon. Már az első kísérletek során azonnal észrevették, milyen szépen, milyen varázslatosan csillog a víz, amikor ez a sugárnyaláb áthatol rajta. Innen jött az ötlet, hogy a föld alatti terek világításához felhasználják a hálózatban keringő vizet, így a világítás, a fűtés és a melegvíz előállítása egy helyen történik, ráadásul ez a szórt, hullámzó fény kellemes és nyugtató hatású is.

39

Nem csoda, hogy a sivatagi emberek semmi pénzért nem cserélnének városi társaikkal, hiába olyan mesebeli is az a vidék. Nekik ez a kettősség jelenti az életet: a kinti lét, ahol közvetlenül találkoznak a természettel, a forró homokkal, a végtelen dűnékkel és az Uttewa tüzes sugaraival, amelyeket még a védőruhában sem lehet néhány óránál tovább elviselni

– itt, a föld alatti termekben pedig a biztonság, a kényelem uralkodik.

A hétköznapok egyik legfontosabb elfoglaltsága a fürdőzés. Minden föld alatti településen több fürdő is található. A hatalmas termekben a fal melletti kőpadokon ülnek az emberek, a medence centrumában alakították ki a szökőkutat. Itt nem alulról tör felfelé a víz, hanem a világító plafonból ömlik alá középen, majd oszlik el a nagy, lapos tálakban, hogy végül gyöngyözve lecsobogjon a medencébe, éppen a kellő hőmérsékleten.

A központi csobogónál két gyerek lubickolt. Nagyjából egyidősek lehettek, önfeledten pancsoltak, most éppen a fiú fröcskölte a lányt, aki elesett, és a víz alá merült. A kisfiú először nagyot nevetett, aztán hirtelen lehajolt, és felrántotta a kislányt.

- Aloris! Ez fájt! – kiáltotta a lány, de nem nyitotta ki a szemét.

- Ne haragudj, Lout, csak azt hittem, valami bajod esett.

- Jaj, Aloris. Attól még, hogy nem látok, a lábam még leér!

- Tudom, csak megijedtem.

- Semmi baj… Na, álljunk a víz alá!

Tovább játszottak, aztán amikor elfáradtak, kiléptek a medencéből, és a nagy, fehér lepedőkbe burkolódzva leültek az egyik padra. Aloris végig Louton tartotta a szemét, hogyha elesne, azonnal elkapja. Nem ért hozzá, mert tudta, hogy a lányt zavarja, ha túlzottan gondoskodik róla.

Legszívesebben elmondta volna neki, milyen gyönyörű a víz ott fönt,

40

ahogy a világítótestből kizubog. Nem csak a víz, hanem a fény is kiömlött a kivezető nyíláson, még egylényegűek voltak, mégis külön kellett válniuk, de a csodát, a kettő egységét ott fönt mégis tetten lehetett érni, látni lehetett.

- Tudom, mire gondolsz – mondta komolyan Lout.

- Na, mire?

- Hát arra, hogy én nem látom a vizet, a fényt. Hogy nem látok semmit.

- Nem is erre gondoltam – mondta a szemét lesütve Aloris.

- Ugyan már, hiszen mindig tudom, mire gondolsz, ahogy te is tudod, hogy én mire gondolok.

- Hát igen. Eddig csak Envib közelében éreztem, de mostanában… -

Aloris elgondolkozott. Az öccse, Envib csak másfél éves, mégis ugyanúgy beszélgetnek vele, mint amikor egymással játszanak. Már a születésekor is megértették egymást szavak nélkül, és azóta ők hárman így kommunikálnak egymással.

- Emlékszel még, hogy legutóbb mit mondott? – kérdezte Lout.

- Igen, a vonzásról beszélt, de nem nagyon értettem – vallotta be Aloris.

- Én sem pontosan. De arra emlékszem, hogy mi is benne voltunk, mi hárman, hogy így egymásra találtunk, meg hogy ezért kering az Albahor is az Uttewa körül, mint ahogy a ti bolygótok is a csillagja körül - mondta Lout.

- Igen, Földnek hívták, most is annak hívják talán. A csillagot pedig Napnak – Aloris ezt már kicsit szomorúan mondta, miközben még mindig a szikrázó vizet bámulta. Egy folyót látott maga előtt, felülről nézte, egy hegyről. Gyönyörű, nagy zöld fák árnyékában játszott a

41

barátaival, aztán meglátta az édesanyját, ahogy közeledik felé mosolyogva.

- Nagyon szép az anyukád! Dalea olyan, mint egy királynő! – mondta Lout, és megfogta Aloris kezét. - Hiányzik neked a régi otthonod?

- Hát, van, ami hiányzik. Olyan furcsa. Az a hegy, meg a folyó.

- Láttam, nagyon szép! – vágott közbe Lout.

- De aztán sok olyan rémes dolog is történt, hogy igazából nem bánom…

A menekülés a falunkból, az a szörnyű mocsár, a farkasok, meg az a félelmetes, nagy űrhajó…

- Itt is sok rémes dolog történt – mondta Lout, és ő is elkomorodott.

Eszébe jutott a Város, ahol Nübillel éltek. Neki nem is volt igazi anyukája. Legalábbis nem ismerte, Nübil nevelte, aki még maga is félig gyerek volt, amikor hozzá került. Hányszor bujkáltak, hányszor zaklatták őket a vízügyi miniszter emberei… Aztán jött Zag…

Felrepültek az Aedóra, a sivatagban szálltak le egy konténerrel. A jéghideg sivatagban.

- Én a melegebbik részére érkeztem! - mondta vidáman Aloris, mert kezdte élvezni, hogy valóban látják, értik, mire gondol a másik. – Az egész utazás olyan volt, mint egy álom, ott bent, a Napsugárhajóban!

- A csillagok között repültetek!

- Aztán egyszer csak megérkeztünk. Egyből a föld alá vittek bennünket, és anyukámnak el kellett mennie a Városba, nem sokkal később kitört a háború, és…

- És találkoztunk! – mondta nevetve Lout!

42

- Igen, végre volt kivel játszanom! – mosolygott Aloris. – Itt azért elég jó volt, most is elég jó.

- Nekem is! Menjünk fürdeni! – kiáltotta Lout vidáman.

*

A Féreg a sivatagi Főparancsnok szobájában feküdt az asztalon. Az alagútjáró szerkezet testéből hosszú drót lógott ki, ezen keresztül játszották le a Furtür által készített hangfelvételt a vízügyi minisztérium osztályvezetőjének titkos találkozójáról. Miután meghallgatták, sokáig egyikük sem szólalt meg.

- Ezek nagyon rossz hírek – mondta végül a Főparancsnok, aki nem csak a hadsereget, hanem a sivatagi hagyományok szerint az egész népet is vezette.

- Úgy tűnik, a Vízügyi miniszter követői még mindig nagyon aktívak –

válaszolta röviden a Professzor. Különös érzés kerítette hatalmába mindkettőjüket. A döntő ütközetben ugyan egymás oldalán harcoltak, de egyikük a sivatagból, másikuk a városból származott. A Professzort ugyan kényszerítették a folyóelterelési munkálatok vezénylésére, és kis híján maga is a barlangbörtönbe került, ám azelőtt ő is részt vett a tiltott technológiák alkalmazásában, éppen előttük feküdt „kiterítve” a Féreg, a bűnös tudás manifesztuma. A Főparancsnok a sivatagi nép vezetőjeként két évvel ezelőtt még ősellenségnek számított, most pedig éppen az ő

laboratóriumában végezte legújabb kutatásait.

- Nézze Professzor. Lehet, hogy hibát követek el, mert nem kellene bíznom magában. De miután megismertem, és a döntő harcban mellénk állt, illetve Zag is magának címezte az üzenetet, úgy döntöttem, hogy beavatom a terveimbe.

43

- Megtisztel, Főparancsnok úr, és kérem, ne feszélyezze, hogy a városból származom, a vízügyi miniszter senkiházi követőit mindenkinél jobban utálom! – vigyorgott a Professzor.

- Mondja, tudott még valaki a Féreg legutóbbi útjáról magán és Zagon kívül? – kérdezte komor arccal a Sivatag főparancsnoka.

- Nem, Főparancsnok úr. Ezúttal Ezwin sem kísért el, csak az a két sivatagi kolléga, akiket Ön rendelt mellém. - A Professzor ösztönösen lehalkította a hangját. - Ezwinben ugyan tökéletesen megbízom, hiszen az ellenállás egyik vezetője volt, mégis jobbnak láttam, ha erről ő sem tud.

- Helyesen tette. Én is kedvelem Ezwint, sőt kitűnő harcosnak tartom, olyannyira, hogy akár köztünk is szolgálhatna, de talán még az ő