Szél Dávid

Tabuk és dilemmák
a gyereknevelésben

Az altatástól a szexedukációig
0–9 éves korig

részlet

© Szél Dávid, 2021

Szerkesztő: Záhonyi Éva Barbara
Szaklektor: Dr. Márkné Ribiczey Nóra Éva
Borító: Láng Zsófia

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter

ISBN 978 963 565 193 1

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Neked.

Látta, hogy hamar el fog repülni, milyen gyorsan
átmennek a gyerekek a különböző fázisokon,
és ha azok a kis dolgok egyszer elmúlnak,
sohasem jönnek vissza.
A gyerek, ha járni tud, nem mászik többé.1
Taffy Brodesser-Akner
Kinek sikerül minden elsőre?
Astrid tudta, hogy kudarcot vallott,
talán nem pontosan úgy, ahogyan ő gondolta,
de sokszor, és még csak észre sem vette.
Ez a szülő dolga: hogy elrontsa, újra meg újra elrontsa.
A gyerek dolga pedig, hogy mindezek ellenére felnőjön.2 Emma Straub

Nyitás
avagy kicsit magyarázom a bizonyítványom, és keretezem a mondanivalóm

Magyarországon nagyon kevesen olvasnak könyvet. Sokaknak nincs rá elég idejük, pénzük, nincs rá igényük.

Ez egy gyereknevelési könyv. Gyereke sokkal több embernek van, mint ahányan könyvet szoktak olvasni, pláne vásárolni, viszont az csak nagyon kevesek számára lehetőség, hogy olyan kérdéseken gondolkozzanak, mint amilyenekkel ez a könyv is foglalkozik. Mert szegények, mert rengeteget dolgoznak, mert nincs lehetőségük arra, hogy megfontoljanak, átgondoljanak gyereknevelési kérdéseket.

Szóval nagyon igazságtalan világban élünk, ez a könyv pedig legjobb szándéka ellenére még tetézi is az igazságtalanságot azáltal, hogy nem fog tudni annyi emberhez eljutni, amennyi embert, szülőt egyébként az itt megfogalmazott kérdések érintenek.

De azért is nagyon igazságtalan ez a könyv, mert mindazok a lehetőségek, amelyekkel ez a könyv szeretné a szülőket felszabadítani, sokakban a kimaradás vagy éppen a láthatatlanság érzését keltik.

Mert bizonyos témák esetében sok család nincs is döntési helyzetben. Számukra bizonyos témák nem pszichológiai, hanem anyagi, lakhatási, egzisztenciális kérdések. Fel sem merül például az együtt alvás / külön alvás kérdésének luxusa azoknál a családoknál, ahol csak egy szoba van a lakásban, és abban alszik mindenki. Hosszú és mély párkapcsolati vagy szülő-gyerek beszélgetéseknek még a lehetősége sem merül fel ott, ahol a szülők három műszakban, éhbérért dolgoznak.

És ilyen családból rengeteg van. Rengeteg a rossz lakhatási körülmények között nélkülöző, lemondásokkal teli életet élő család. De nekik is lehet gyerekük, és nagy bajban lenne a pszichológia, ha hozzájuk nem tudna szólni.

Ez a könyv igyekszik mindenkihez szólni, igyekszik reflektálni a pszichológián kívül a magyar társadalmi, gazdasági, történeti kontextusra is, hogy tényleg mindenki, aki olvassa, úgy érezze, hogy neki (is) szól.

Ezért is ajánlom éppen neked ezt a könyvet.

Mert neked is szól.

Tökéletes, jó, elég jó, nem jó
avagy biztos elrontom, vagy azért, ha nagyon akarom, csinálhatom jól is?

Méhkas.

Az egész gyereknevelés egy hatalmas méhkas. Egyben az egész, és (majdnem) minden egyes aspektusa külön-külön.

Rögtön ebbe nyúlsz bele, ha azzal akarsz foglalkozni, hogy milyen is a gyerek. Akkor meg pláne, ha azzal, hogy milyen a felnőtt.

Közben meg a legtöbb gyereknevelési könyv valójában szülőnevelési könyv. Csak azt nem annyira lehet mondani, mert azért szülőket mégsem lehet nevelni, hiszen ők már készen vannak. De hát dehogy vannak. Szóval ez most mégis egy szülőnevelési könyv lesz, vállalva akár azt is, hogy ez egy kicsit arrogánsan hangzik, de szerintem nem ez a lényeg. Hanem az, hogy ez a könyv nem akarja a gyerekeket megváltoztatni, nem akarja megmondani, hogy milyenek legyenek, hanem inkább arra szeretne rámutatni, hogy a gyerekek rendben vannak, a gyerekek feladata, hogy gyerekek legyenek, a szülők feladata pedig, hogy ezekhez a gyerekekhez illeszkedve terelgessék őket.

Csakhogy ez a terelgetés rengeteg mítosz köré épül, rengeteg tabu övezi. Dolgok, amiket evidenciának gondolunk, de nem tudjuk megmondani, hogy miért, nem tudjuk megmondani, hogy miért hiszünk bennük; dolgok, amikről nem beszélünk, pedig vannak és hatnak; dolgok, amikről nem merünk beszélni; dolgok, amik meghatározzák az életünket, de nem is tudunk róluk. Vagy nem akarunk róluk tudni.

A könyvben minden fejezet egy-egy tabukkal teleszórt időszakot vagy témát ölel fel. Igyekeztem elég sok szakirodalmat, kutatási eredményt felhasználni, ettől függetlenül persze előfordulhat, hogy más szakirodalmakat és más kutatásokat olvasva mást is ki lehetne domborítani, de az akkor egy másik könyv volna. Így aztán ez a könyv nem foglalkozik az összes gyereknevelési kérdéssel, csak azokkal, amelyek kellően megosztó vagy éppen tabusított témák, amelyekhez mítoszok kapcsolódnak, amelyek – nem titok – engem is foglalkoztatnak, amelyekkel kapcsolatban vannak gondolataim.

Az egyes tabukat és mítoszokat illusztrálandó minden fejezetben lesznek hosszabb-rövidebb példák, nem teljes esetismertetések, hanem célzottan megfogalmazott utalások egy-egy, a könyvben körüljárt problémára. A való életből és a terápiás munkámból vett példákat természetesen épp annyira maszkoltam, hogy senki se ismerhessen magára vagy valaki másra. Így aztán a könyvnek két célja van. Lesz. Az egyik, hogy megkérdőjelezzen dolgokat, a másik, hogy felszabadítsa a szülőket a sok kényszer, félelem és szorongás alól.

Annál is inkább, mert nincs objektíven jó szülőség. A szülőség ugyanis gyerek nélkül értelmezhetetlen. Viszonyról van tehát itt szó, amiben szubjektív illeszkedések vannak. Szubjektív szülő-gyerek kapcsolatok vannak.

Innen nézve a szülőség egy attitűd.

Egy szemlélet.

Illetve rengeteg. Mert nem vagyunk egyformák. Szóval rengetegféle szülőség van, nem csak egy.

Így viszont ez a könyv nem ad iránymutatást. Azért, mert nem adhat. Mert nincs egy irány. Sokféleség van. Sokféle család, hangulat, kedv, intelligencia, odafordulás, érintés, érzékenység, szeretet, figyelem, önismeret, önreflexió, változásra való képesség, merevség és lazaság. Sokféle kapcsolat szülő és gyereke, gyerekei között.

Éppen ezért ez a könyv nem fogja megmondani, hogy milyen szülő legyél. Ez a könyv nem fogja megmondani, hogy milyen gyereked legyen. Ez a könyv nem fogja megmondani, hogy milyen legyen a családod. Ez a könyv nem fog mindent megoldani. Annál is inkább, mert ez a könyv nem szól minden gyerekről. Ez a könyv nem szól minden problémáról.

Ez a könyv az első kilenc évről szól. A kórházból való hazaérkezéstől a kilencéves korig tartó időszak gyereknevelési dilemmáiról, mítoszairól, tabuiról, hiedelmeiről.

A könyv a gyerekkor első felét öleli fel, s bár rengeteg dolog változik az első kilenc évben, ez talán még mindig kezelhető mennyiségű idő. De azért is csak az első kilenc évről írok, mert a prepubertáskor testileg, lelkileg, érzelmileg és mentálisan is annyira más, mint bármi, ami korábban volt, hogy az már nem fért volna itt el. Arról nem is beszélve, hogy egy prepubertáskorú gyerek szülőjét már nagyon más dolgok foglalkoztatják, mentálisan és pszichésen (időben meg aztán pláne) nagyon távol vannak már az első kilenc évtől.

De természetesen még ez az időintervallum is túl tág. Nyilván nem lesznek és nem is lehetnek ugyanazok az állítások érvényesek a korszak elejére, mint a végére, igyekszem is majd mindig viszonylag pontosan meghatározni, hogy mikor milyen korú gyerekekről van szó.

Egy rögtönítélő, mindenkinél mindent jobban tudó társadalomban élünk, amelyben szinte állandósult a rosszul csinálás bűntudata. Mindeközben rengeteg dologról nem tudunk vagy nem merünk beszélni. Tele vagyunk kérdésekkel és kétségekkel, bizonytalanságokkal, pedig lehetnénk magabiztosabbak. Más dolgokat meg nem merünk vagy nem tudunk megkérdőjelezni, holott érdemes lenne.

A pszichológia pedig hajlamos arra, hogy mindent és mindennek az ellenkezőjét is meg tudja magyarázni. Ez nem azért van, mert a pszichológia szélkakasként mindig arra fordulna, amerre a szél fúj, hanem azért, mert a társadalmi, történeti, kulturális, családi, egyéni kontextus sok mindent árnyal.

Ezzel együtt és ennek ellenére a Tabuk és dilemmák a gyereknevelésben az alábbi öt dologban igenis határozott lesz:

1.Gyereket verni, bántani, bántalmazni, megütni, fenyíteni, fenyegetni, megalázni, elhanyagolni, veszélyeztetni nem szabad. Egy gyereket verbálisan, fizikailag, szexuálisan bántalmazni nem szabad. Egyszer sem, véletlenül sem, tervezetten sem, dühből sem, nevelési szándékkal sem, rendszeresen sem. A pszichológia, a gyermekvédelem és a teológia mindenfajta testi és lelki bántalmazásról bebizonyította már,1 hogy árt, káros, rövid és hosszú távon egyaránt. Lehet itt egyrészt-másrésztozni, de az eredmény mindig ugyanaz lesz. Nem szabad. Ezzel együtt természetesen hatalmas különbség van az egyszeri fenékre csapás és a rendszeres és módszeres verés között, de erre A makarenkói pofon nyomában című fejezetben még visszatérek.

2.Minden másban hatalmas a szabadság. Mert ember legyen a talpán, aki meg tudja mondani, hogy mi az univerzálisan jó és üdvözítő. Mert nem biztos, hogy az, ami a szülőnek jó, az jó a gyereknek is. És fordítva. És a két szülő (ha éppen két szülő van) sem mindig ugyanazt gondolja mindenről. Néha pedig több gyerek is van. És mikor jó mindenkinek egyszerre? Mi a jó rövid távon és mi hosszú távon? Lehet az is, hogy valami a jelenben kibírhatatlan, ami viszont a jövőben mégis előnyös lesz? Mondjuk egy mindenben lázadó gyerek felnőttként képes lesz ellenállni, kiállni magáért és/vagy másokért. Vagy nem. A tízes évei végén a tanulmányaiban bukdácsoló kamasz lehet, hogy felnőtt korára jobban magára talál. Vagy nem. Ezeket nem tudjuk. A pszichológia nem alkalmas arra, hogy jóslatokba bocsátkozzon, mert az élet sokkal bonyolultabb, összetettebb, ellentmondásosabb és kiszámíthatatlanabb annál, semmint hogy egyszerű ok-okozati kapcsolatokat tudjon azonosítani.

3.A szabadság iszonyú fontos, de csak korlátok között. Szóval a korlátok is iszonyú fontosak. Egyik a másik nélkül értelmezhetetlen, a korlátozások és a szabadság csak együtt érvényesek, valahogy meg kell találni a minden és a semmi közötti egészséges átmenetet. A liberális gyereknevelés – mindenféle vágy, félelem, mítosz ellenére – nem azt jelenti, hogy ott mindent szabad. Annál is inkább, mert liberális pszichológiai nevelési stílus nincs is. Hétköznapi értelemben persze lehet erről beszélni, de ott sem azt jelenti a liberalizmus, hogy ott aztán mindent lehet. Bizonyos dolgokat egy liberális családban sem szabad sosem. Egy csomó dolgot viszont a gyerek felfedezhet egyedül, egy csomó dolog működését kitapasztalhatja egyedül is. Néha a szülő elmondhatja, hogy milyen előnyökkel és hátrányokkal jár, járhat az, amit éppen tenni szeretne, de a döntés végül a gyereké. És akkor a felelősség is az övé. Itt tehát nem arról van szó, hogy hosszas magyarázkodásba kellene bocsátkozni, amikor a féléves gyerek meg szeretné nézni, hogy a nyálas ujja befér-e a konnektorba. Nem. Azt a liberális szülő is tiltja. Vagy az M1/M7-es kivezető szakaszán sem bonyolódik hosszas beszélgetésbe egy másfél évessel arról, hogy mit jelent a féktáv, amikor az éppen kikötné a biztonsági övét.

Pszichológiai értelemben háromféle szülői bánásmódról lehet beszélni. Vannak a tekintélyelvű szülők, ők követelők és szülőcentrikusak, az ő gyerekeik általában visszahúzódóbbak. Az ilyen családoknál engedelmesség van otthon, nem megbeszélt, hanem kinyilatkoztatott szabályok, amelyek mentén a szülőnek jogai, a gyereknek kötelességei vannak. Az engedékeny szülők gyerekcentrikusak, nem követelnek, nem várnak el felelősségteljes viselkedést, a gyerekeknek jogaik vannak, kötelességük nem nagyon. Az ő gyerekeik impulzívak, a körülöttük lévő emberekhez tapadva kapcsolódnak. Végül a mérvadó szülők gyerekközpontúak és követelők. Elvárnak, de demokratikusak, aminek következtében az ő gyerekeik magabiztosak, vidámak, kíváncsiak.4 Ebből is következik az, hogy optimálisan kell adagolni a kontrollt, a melegséget és az engedékenységet.2

Valóban ez a három bánásmód létezik, ugyanakkor egyrészt ezek keverten is megjelenhetnek, másrészt nem minden párkapcsolatban gondolják ugyanazt a felek, a széttartó nevelés kifejezetten gyakori, s ez már önmagában lehet nehéz, frusztráló egy gyerek számára (mindennek az agresszió kapcsán is lesz majd jelentősége, lásd a Gyermekkori agresszió című fejezetet).

4.A család egy rendszer. Mindegy, hányan vannak benne, mindegy, milyen neműek a szülők, mindegy, hány háztartásból vagy generációból áll az a család, a lényeg, hogy mindannyian egy rendszernek a részei. Akkor is, ha elváltak és nem élnek együtt a szülők, akkor is, ha csak egy szülő van, és akkor is, ha házasság nélkül élnek együtt. És ők nemcsak egy rendszer részei, hanem aktív alkotói, szabályozói is. Tudatosan és tudattalanul, akarva és akaratlanul egyaránt. És ha már együtt alkotják ezt a rendszert, akkor fontos beszélni arról is, hogy ezeknek a szereplőknek egyszerre vannak jogaik és kötelezettségeik is. Függetlenül attól, hogy ők éppen gyerekek vagy már felnőttek. Természetesen minél kisebb egy gyerek, annál kevesebb kötelezettsége van, de idővel azok is bekúsznak, igaz, sosem a jogaik kárára. Olyan nincs, hogy én csak a jogaimat érvényesítem, de kötelezettségeim nincsenek. Épp azért, mert a család egy rendszer. De mindez azért nem azt jelenti, hogy mindenkinek pontosan, patikamérlegen kiporciózva ugyanannyi joga és kötelezettsége volna. Nem. Mert ha így lenne, folyamatosan méricskélni kellene, ami rengeteg időt és energiát venne el az egész családtól, és hát nehéz is mindent objektíven megmérni, ugyanis rengeteg módon lehet és kell is súlyozni az egyes feladatokat attól függően, hogy milyen gyakran kell őket elvégezni, mennyi energiát vesznek igénybe, mennyire van az adott embernek kedve azt a feladatot elvégezni és így tovább. Egy a lényeg, egy demokratikus családot, amelyben az emberek a dolgokat megbeszélik, sokkal fárasztóbb menedzselni, mint egy autoritert, ahol valaki kiosztja a feladatokat. De megéri.

5.Minden családi rendszerben van hierarchia. Óhatatlanul és szükségszerűen. Van egy szülői alrendszer, és van egy gyermeki alrendszer; mindkettőnek egész más felelősségi körei, egész más jogai és kötelezettségei vannak. Mindez pedig az életkor előrehaladtával és mindenféle egyéb változásokkal folyamatosan változik. S ha egy rendszerben van hierarchia, akkor abba a rendszerbe bele van kódolva az is, hogy ott lesz konfliktus. Legyen is. A hierarchia nem jelent egyet sem a hatalommal való visszaéléssel, sem pedig a vélemények elhallgatásával, elhallgattatásával. A szülő nem egy szinten van a gyerekével, pláne kisebb korban. Hierarchia van köztük, de ettől, vagy talán épp ezért, bizonyos dolgokat meg lehet és meg is kell beszélni egymással.

Vannak viszont olyan dolgok, amikbe nem kell és nem is lehet a gyereket bevonni. El kell magyarázni a döntést, de nem kell kikérni a gyerek véleményét. És vannak olyan dolgok is, amikhez viszont a szülőnek nincs semmi köze. Persze minél kisebb egy gyerek, annál kevesebb ilyen van, és annál inkább tudni kell ezekről a helyzetekről és döntésekről. És ilyet persze csak akkor lehet, ha a következményeket vállalhatja és tudja is vállalni a gyerek.

Ennyi.

Valóban ennyi, nincs több gyereknevelési vagy szülőnevelési tudnivaló, itt pedig akár vége is lehetne a könyvnek.

De nem lesz.

Tovább és mélyebbre kell menni.

Mert ennek az egyensúlynak a megtalálása egyáltalán nem olyan magától értetődő. Sőt. Néha az ember el is gondolkodik azon, hogy nem lenne-e esetleg mégis könnyebb mindent tiltó vagy mindent engedő szülőnek lenni, mintsem mindig lavírozni, mindig gondolkodni, mindig mérlegelni, mindig megbeszélni, mindig kérdezni, mindig figyelni, mindig nyitottnak lenni.

Sajnos a válasz itt is elég egyértelmű. A végletesség, extremitás nem jó, tehát nincs mese, valahogy mégis meg kell találni az átmenetet, a megfelelő arányokat tiltás és engedés, szabadság és korlátok, bevonás és egyedül döntés között.

Ebben próbál ez a könyv segíteni, mégpedig három különböző módon.

1.Evidenciának gondolt irányokat kérdőjelez meg.

2.Nyíltan beszél tabukról.

3.Kőbe vésett hiedelmeket helyez új és más megvilágításba.

Az egyik legfontosabb, globális mítoszt talán már sikerült is ledönteni, de azért egyértelművé tenném azzal, hogy leírom, hogy nem, nem lehet tökéletesnek lenni. Nincsenek tökéletes szülők. Hibázó, bűntudattal terhelt, önmarcangoló szülők vannak. A hibáikat, ügyetlenkedéseiket elfogadó vagy éppen el nem fogadó szülők vannak. A hibáikat tudatosító, azokból tanulni próbáló, fejlődni vágyó szülők vannak. Meg olyanok, akik ezekkel nem tudnak, nem mernek szembenézni. A gyerekeiktől olykor bocsánatot kérő szülők vannak, és olyanok, akiknek ez nem megy. És nemhogy nem vagyunk hibátlanok, az általam ismert szülők – legyen szó barátokról, kliensekről, olvasmányélményekről, színházban, moziban látottakról – még csak nem is omnipotensek. Nem értenek mindenhez, nem mindenben ugyanolyan jók, nincs mindig mindenhez kedvük, nem mindig ugyanolyan a kedvük, nem mindig ugyanolyan frissek, nem emlékeznek mindig mindenre, és nem is érnek mindig rá.

Ennyi bizonytalanság mellett még bőven előfordulhat, hogy egy szülő biztos marad önmagában, de abban még ő sem lehet biztos, hogy a gyerekével kapcsolatban minden és mindig rendben lesz. Ezt az illúziót szerintem három dolog miatt is érdemes elengedni.

•Egyrészt azért, mert a gyerekeknek is meg kell adni a hibázás lehetőségét, a feltételek nélküli szeretet és elfogadás ugyanis nem jár együtt azzal, hogy a gyerekek hibátlanok lennének. A gyerekek a hibáikkal együtt tökéletesek, a szülők a hibáikkal együtt tökéletlenek.

•Másrészt ezzel összefüggésben azzal is mintát mutat a szülő a gyereke számára, hogy és ahogy elfogadja őt.

•Harmadrészt, azért is érdemes elengedni az illúziót, mert a jelenbéli „rendben” nem feltétlenül jár együtt a jövőbeli „rendben”-nel.

Felmerül persze a kérdés, hogy akkor mégis honnan a francból lehet tudni, hogy valami rendben van-e, vagy sem. Honnan tudhatja a szülő, hogy valamit jól csinált? Mikor dől el az, hogy a gyerek rendben van-e?

A negyvenes házaspár a hatéves lányukkal kapcsolatban azzal keresett meg, hogy a Covid alatt átmenetileg mindketten elvesztették az állásukat, sokszor voltak türelmetlenek és feszültek a gyerekükkel, az első találkozásunkkor bűntudatról és szégyenérzetről számoltak be. A beszélgetés egy pontján az is kiderült, hogy a kislány éjszakánként még bepisil, de a szülők számára a fókusz nem ezen volt. Pszichológusként úgy éreztem, riasztóberendezést telepítő szakember vagyok, amelynek közösen próbáljuk beállítani az érzékenységét. Ráesik egy falevél a kocsira, bekapcsol a sziréna. Kicsit állítok, most már nem reagál a falevélre. Aztán elmegy az autó mellett egy másik autó. Megint bekapcsol a sziréna, szóval megint állítok egy kicsit. Most ráülök a csomagtartóra, mivel viszont a sziréna meg sem mukkan, ezért megint tekerek egyet az érzékenységen. Ezúttal a másik irányba.

Szóval megnyugtattam Marit és Attilát, hogy rendben van, ha néha türelmetlenebbek, idegesebbek, és az is rendben van, ha emiatt bűntudatuk van, szabad nekik ezeket érezniük, és az sem nagy baj, ha ezeket a gyerek is érzi. Mert a szülő is ember. Persze, érdemes odafigyelni, hogy a szülő a saját feszültségét ne tolja át a gyerekére, de a gyerek szintjén elmagyarázott érzés fontos kapocs szülő és gyereke között, az pedig objektíve feszült helyzet, ha a szülő elveszíti az állását, pláne akkor, ha eleinte nem is tudható, hogy ez az állapot meddig fog tartani. Elmondtam viszont azt is, hogy a bepisiléssel érdemes lenne szakembernek is foglalkozni. Jól mutatta a szülők attitűdjét, hogy valamennyire mindkét reakciómon meglepődtek, ami számomra azt mutatta, hogy úgy érezték, csak velük lehet gond, a gyerekükkel nem. Ők nem lehetnek ingerlékenyek, a gyerekük bepisilése viszont nem lehet jelzésértékű. Ezzel szemben én azt gondolom, hogy a helyzet bőven adhat okot arra, hogy a szülők ingerlékenyek legyenek, de arra is, hogy a gyerekük bepisiljen.

Szóval a kérdés, hogy megnyugodhat-e a szülő, s ha igen, akkor mikor.

De hát, ahogy minden hasonló kérdésre, erre is két válasz létezik. Az egyik, hogy igen, megnyugodhat, a másik pedig – nyilván –, hogy nem, nem nyugodhat meg. De nem is kell neki megnyugodnia. De rettegnie sem kell. Az arány és a mérték a fontos. Mert szerintem egy kis készenlétre azért szükség van. Ha másért nem, akkor azért, hogy a szülő időben észbe kapjon, hogy felismerje, ha segítségre van szükség. Beszélgetésre, könyvre, elgondolkodásra, esetleg szakmai segítségre van szükség.

Ehhez viszont legalább egy kicsit érdemes tudni, hogy mi várható egy gyerek életében. Érdemes ismerni egy kicsit a gyerek testi, lelki, értelmi és érzelmi fejlődésével kapcsolatos alapvető tudnivalókat, lépcsőfokokat.

Lev Vigotszkij legközelebbi fejlődési zónának nevezi a rést „aközött, amit a gyerek önállóan véghez tud vinni, és aközött, amire a hozzáértőbbekkel való interakciók révén képes”.5 Van tehát az, amit egy gyerek egyedül is meg tud csinálni, van az, amit csak segítséggel, és van csomó dolog, amit segítséggel sem. Vigotszkij nem ír róla, de szerintem nagyon is idetartozik, hogy ahhoz, hogy a hozzáértőbb (aki leginkább a szülő) tudja is, hogy miben nem kell segíteni, miben lehet segíteni, és miben teljesen felesleges, mert segítséggel sem fog menni, ahhoz három dolgot kell viszonylag jól ismernie. A gyerekét, a fejlődést és saját magát.

A harmincas évei végén járó mozaikapuka, Péter teljesen kétségbe van esve, mert a felesége, Andi négyéves lányát olykor azon kapja, hogy nem mond igazat. A terápia során többször volt szükség arra, hogy különböző, problémásnak látott helyzeteket némi pszichoedukáció által átkeretezzek – jelen helyzetben úgy, hogy elmagyaráztam, egy gyerek világképe3 sokszor teljesen más, mint egy felnőtté, a logika szabályai ilyen korban máshogy érvényesek, mint a felnőttek esetében.

A pszichológiai folyamatoknak egyébként nem feltétlenül részük a pszichoedukáció, ugyanakkor bizonyos helyzetekben szükséges, ebben az esetben például a saját gyerekkel nem rendelkező, de Andi gyereke sorsát nagyon a szívén viselő Péter határozottan megkönnyebbült.

A tapasztalat tehát az, hogy bizonyos dolgokat a szülők nagyon hamar problémásnak észlelnek, másokat pedig sokáig teljesen normálisnak, mindez viszont nem feltétlenül és nem mindig függ össze azzal, hogy az a valami ténylegesen rendben van-e, vagy sem.

Olyan persze, hogy ténylegesen, nem nagyon van, inkább különböző szempontok, élethelyzetek és szocializációs ágensek vannak. Egy bepisilés egész mást jelenthet akkor, ha a gyerek egyedül a szobájában pisil be, mint ha azért pisil be, mert nincs vécé a lakásban. Egész mást jelent, ha egy gyerek fél a zajoktól az 1990-es évek elején Budapesten, mint ha a délszláv válság közelében, a déli határ melletti faluban.

Mindez tűnhet közhelyesnek. És persze hogy az, mert már ezerszer lehetett ilyeneket hallani, olvasni. A legtöbb szülőnek nem azzal van gondja, hogy ezeket a mondatokat ésszel felfogja, hiszen nem olyan bonyolult dolgok ezek. Elhinni annál nehezebb. Azt hiszem, ezt teszi az érzelmi érintettség. Túlságosan benne vagyunk a gyerekeink életében. Minden rezdülésüket figyeljük, mindenre ugrunk. A többes szám első személy nem véletlen. Mert a tökéletlen, de mégis tökéletes gyerekeink tökéletes szülei szeretnénk lenni, miközben igazából tökéletlenek vagyunk.

Természetesen (és egyben sajnos) van olyan, hogy segítséget kell kérni, ami pedig sokszor nem könnyű: kínos, az ember fél, hogy valami nagy baj derülhet ki. De egyrészt, ha a baj tényleg nagy, akkor tényleg jól jön a segítség, ha pedig nincs baj, akkor legalább kiderül, hogy nincs.

Segítség nélkül viszont a kis bajból jó eséllyel csak még nagyobb lesz, épp ezért fontos a jókor megtalált szakszerű támogatás. Erről és a rendszer anomáliáiról Az igazmondó szérum című fejezetben kicsit bővebben is írok. Abban viszont, hogy milyen bajok esetén kihez kell fordulni, Peer Krisztina Mi bántja a gyerek lelkét?7 című könyve fog segíteni.

Jegyzetek

1Brodesser-Akner, Taffy: Fleishman bajban van (Fleishman is in Trouble). Ford.: Kepes János. Budapest, 21. Század, 2020, 203.

2Straub, Emma: Nem vagyunk már gyerekek (All Adults Here). Ford.: Szabó Olimpia. Budapest, 21. Század, 2021, 317.

3Gyurkó Szilvia – Laborczi Dóra – Szél Dávid: „Mítoszok és tévhitek a gyerekek testi fenyítésével kapcsolatban”, noklapja.hu, 2020. október 1.

4Kósa Éva: „A szociális fejlődés alapkérdései” In: Oláh Attila – Bugán Antal: Fejezetek a pszichológia alapterületeiből. Budapest, ELTE Eötvös, 2001, 297–98.

5Cole, Michael – Cole, Sheila R.: Fejlődéslélektan (The Development of Children). Ford.: Csibra Gergely – Ragó Anett. Budapest, Osiris, 2006, 222.

6Egyed Katalin: „Kognitív fejlődés” In: Oláh Attila – Bugán Antal: Fejezetek a pszichológia alapterületeiből. Budapest, ELTE Eötvös, 2001, 247.

7Peer Krisztina: Mi bántja a gyerek lelkét? Budapest, Tea, 2015.

Kiegészítő jegyzetek

1A gyerekek fenyítésével szembeni jogi, pszichológiai és teológiai szempontokat a „Mítoszok és tévhitek a gyerekek testi fenyítésével kapcsolatban” című cikkben szedtük össze Laborczi Dóra újságíró-teológussal és Gyurkó Szilvia gyermekjogi szakértővel.3

2A kategóriák 1967-es felállítója, Diana Baumrind szerint a mérvadó szülő akár fizikai büntetést is alkalmazhat, de mérvadónak vagy bármilyen másnak lenni a mai törvények és a pszichológia jelen álláspontja szerint már csak bántalmazás nélkül szabad. Nemhiába telt el azóta több mint ötven év.

3A nagyjából 4–6 éves kor közötti gyerekekre még mindig az erősen centrált, énközpontú gondolkodás jellemző. Ebben az életkorban a gyerekek csak egy perspektívából képesek a dolgokat látni, és ez zömmel kizárólag a saját perspektívájuk. Ugyancsak ezt a korszakot egy rendkívül kreatív nyelvi kifejezésmód is jellemzi, az ilyen korú gyerekeket sokszor nagyon szórakoztató beszélni hallani. A nyelvi leleményesség és az egocentrikus gondolkodás pedig azt hozza magával, hogy a gyerekek ebben az életkorban megszemélyesítenek olyan tárgyakat, amiket a felnőttek nem szoktak („Nézd, apu, milyen édesen mosolyog rám az a barack a fán!” – animizmus), azt gondolják, hogy a természeti jelenségeket emberek alkották („Ki építette ezt a hegyet?” – artificializmus), összekeverednek a fejükben a célok és az okok („Mama, azért süt a Nap olyan melegen, hogy ne fázzak?” – finalizmus), és összemossák a fizikai és a mentális jelenségeket egymással („Apu, te is azt álmodtad, amit én?” – gyermeki realizmus).6

Tartalom

NYITÁS – avagy kicsit magyarázom a bizonyítványom, és keretezem a mondanivalóm

TÖKÉLETES, JÓ, ELÉG JÓ, NEM JÓ – avagy biztos elrontom, vagy azért, ha nagyon akarom, csinálhatom jól is?

AZ APA HELYE – avagy hol találom az apákra vonatkozó fejezetet?

A GYERMEKÁGY HAT HETE – avagy mit kezdjek magammal és a gyerekemmel a kórházból hazaérve? És kezdjek-e bármit is a párommal?

SZOPTATÁS, HOZZÁTÁPLÁLÁS – avagy miért tudja mindenki jobban, és miért csinálja mindenki másképp?

ALVÁS, ALTATÁS, EGYÜTT ALVÁS, KÜLÖN ALVÁS, ALVÁSTRÉNING – avagy meddig, mikor és hogyan alszik egy gyerek, és miért nem? Mi a káros az alvástréningben, és mi a jó benne?

HISZTI, ROHAM, DAC, KOMPETENCIA – avagy miért olyan rettenetesen idegesítő a gyerek ellenállása, és miért nem kéne, hogy az legyen?

SZÜLETÉSI SORREND ÉS TESTVÉRFÉLTÉKENYSÉG – avagy tényleg nem mindegy, milyen sorrendben születnek a gyerekek, és kötelezően féltékenyek lesznek egymásra?

SZOBATISZTASÁG – avagy megy-e magától?

INTÉZMÉNYESÜLÉSI NEHÉZSÉGEK – avagy kinek, mikor, hova kell vagy hova érdemes járnia?

SZEX, SZEXUALITÁS – avagy miért kell egyáltalán ezzel a kérdéssel kilencéves kor előtt foglalkozni?

PORNÓ, PORNÓIPAR – avagy miért és hogyan teszi tönkre a pornó a gyerekek szexualitással kapcsolatos elképzeléseit?

KÜTYÜTUDATOSSÁG – avagy tényleg olyan a mobiltelefon egy gyerek agya számára, mint a kokain?

AZ IGAZMONDÓ SZÉRUM – avagy mit jelent hazudni, elhallgatni, és mit jelent nem mondani semmit sem?

A MAKARENKÓI POFON NYOMÁBAN – avagy hogyan a legjobb egy gyereket büntetni?

GYERMEKKORI AGRESSZIÓ – avagy mit kezdjen a szülő az erőszakos gyerekével, mi a teendő bullying esetén?

ÉRTÉKRENDBELI ÉS ILLESZKEDÉSI KÜLÖNBÖZŐSÉGEK – avagy mit lehet azokkal a helyzetekkel kezdeni, amikor nem gondolkodunk egyformán?

ÉRZÉKENYSÉG, ÉRZÉKENYÍTÉS – avagy akkor most kell-e ezzel szülőként foglalkozni, vagy sem?

CSALÁDI GYÁSZ – avagy kell-e, lehet-e, és ha igen, hogyan kell, hogyan lehet egy gyerekkel a halálról beszélni?

JÖVŐKÉP – avagy hogyan lehet egy gyereket a kiszámíthatatlan jövőre felkészíteni?

ZÁRÁS – avagy most már nem magyarázom a bizonyítványom

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS – avagy kiknek és miért vagyok őrült módon hálás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Gentium Basic – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0