Swift Jonatán – Karinthy Frigyes

Gulliver történetei

Századvég Kiadó

Budapest, 2022

© Századvég Kiadó, 2020

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

A szöveget gondozta és
a szerkesztői előszót írta: Bobály Ilona

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: BánTóthKata

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-01-6

Tartalom

Szerkesztői előszó

Swift: Gulliver utazásai (Karinthy Frigyes fordításában)

Első rész. Utazás Liliputba

Második rész. Utazás Brobdingnagba

Harmadik rész. Utazás Laputába, Balnibarbiba, Luggnaggba, Glubbdubdribbe és Japánba

Negyedik rész. Utazás Hauhnhnmországba

Karinthy Frigyes: Utazás Faremidóba. Gulliver ötödik útja

Karinthy Frigyes: Capillária

Levél H. G. Wellshez

A szerző előszava

Szerkesztői előszó

Három önálló, egymással mégis szorosan összefüggő regényt adunk közre, amelyek mindegyike számtalan kiadást megért már a legkülönbözőbb variációkban, eddig azonban sohasem jelentek meg egy kötetben. Karinthy Frigyes, miután lefordította az általa a kor szokásainak megfelelően Swift Jonatánra keresztelt angol–ír szatirikus és pamfletíró mester Gulliver utazásai című művét, az abban szereplő négy út mellé megírta az ötödik, majd a hatodik részt. Az eredeti nyolc – korántsem szándékosan választott, hanem háború, baleset, véletlen vagy zendülés révén kialakult – helyszín így egészült ki Faremidó és Capillária országának tudományos-fantasztikus igényű leírásával.

Amennyiben az Olvasó tekintetbe veszi az első kiadási évszámokat, valamint a tényt, hogy Gulliver 1726-os történeteinek milyen impulzust adott nyelvi leleményekben műfordítóként, azután a saját regényeivel Karinthy, bizonyára egyetért: az első világháború alatt és a két háború között forradalminak számított, és még száz évvel később is modernnek.

A szerkesztés során külön figyelmet fordítottunk arra, hogy a regények első kiadásában rögzített, eredeti helyesírást és központozást a lehető legkevésbé csorbítsuk; változtatást elsősorban az egységesítés (az egyes regényeken belül és a három mű összességében megvalósuló konzisztencia), illetve néhány nyilvánvaló nyomdahiba, apróbb tévedés és egyes földrajzi nevek, adatok korrekciója érdekében tettünk. Ugyancsak a minél teljesebb olvasmányélményt szem előtt tartva korlátoztuk a szövegközi hivatkozások számát: kizárólag Karinthy saját fordítói megjegyzéseit és a latin nyelvű idézetek magyar megfelelőjét közöljük.

A kötetünk alapjául szolgált kiadások:

Swift: Gulliver utazásai. Budapest, 1914, Révai;

Karinthy Frigyes: Utazás Faremidóba. Gulliver ötödik útja. Budapest, 1916, Athenaeum;

Karinthy Frigyes: Capillária.{1} Budapest, 1921, Kultúra Könyvkiadó és Nyomda R. T., és második kiadás [é. n.]; valamint

a Magyar Elektronikus Könyvtár vonatkozó korpuszai.

Referenciaként felhasznált kiadások:

Jonathan Swift: Gulliver’s Travels. Oxford, 2005, Oxford University Press;

Karinthy Frigyes: Utazás Faremidóba – Capillária. Budapest, 1957, Szépirodalmi Könyvkiadó;

Karinthy Frigyes: Utazás Faremidóba. Capillária. Kötéltánc. In Ungvári Tamás (szerk.): Karinthy Frigyes összegyűjtött művei. Budapest, 1976, Szépirodalmi Könyvkiadó.

Átadjuk most már a lapokat a két szerző, e példátlanul kiművelt fők által megtapasztalt vagy vizionált számtalanféle táj, élővilág, politikai és társadalmi berendezkedés élvezetesen színes leírásának, a hosszú-hosszú évekig tartó, hiába a legváltozatosabb fantázialények sokaságával akár szoros együttélésben töltött, végső soron mégis magányos utazásokból hazájába és családjához mindig megtérő kalandornak.

Swift
Gulliver utazásai

Fordította
Karinthy Frigyes

Első rész.
Utazás Liliputba.

Első fejezet.

(Szerző bemutatkozik és beszél családjáról. Mi indította útnak először? Hajótörést szenved, úszással menekül, Liliput-tartományban biztonságosan partravetődik. Elfogják, majd az ország belsejébe hurcolják.)

Atyámnak csekély birtoka volt Nottinghamshire-ben és öt fia, én a harmadik közöttük. Tizennégy évvel Cambridge-be küldött a kollégiomba, ott három évet töltöttem, szorgalmasan tanultam. Apám vagyonkájából azonban még arra a kis zsebpénzre se futotta, ami fenntartásomhoz kellett, így hát beadtak tanoncnak Mr. James Bateshez, ez kiváló sebész volt Londonban. Négy évig éltem nála. Atyám néha küldött valami kicsike pénzt, ebből hajózástant és más matematikai tudományokat tanulmányoztam, csupa olyan dolgot, amire utazó embernek szüksége lehet, mert szentül hittem, hogy előbb vagy utóbb ez lesz a sorsom. Mr. Batest elhagyva, visszautaztam atyámhoz, ahol John nagybátyám s még nehány rokonom hozzájárulásával négy fontot kaptam, azonkívül azt is megígérték, hogy évente további harminc fontot juttatnak nekem, ami elég lesz, hogy Leydenben éldegéljek. Két évig s hét hónapig tanultam ott az orvosi fakultáson, tudván, hogy hosszú utakon mindig szükség van orvosra.

Kevéssel azután, hogy Leydenből visszatértem, jó mesterem, Mr. Bates ajánlatára felvettek seborvosnak a „Fecske” nevű hajó fedélzetére Pannel Ábrahám parancsnok mellé. Három és fél évet időztem e hajón, egy-két utat tettem, Levantéba, egyebüvé. Visszatérve elhatároztam, hogy megtelepszem Londonban, amire jó mesterem, Mr. Bates is biztatott, nehány előnyös ajánlattal könnyítve sorsomon. A régi Zsidó-utcában kivettem egy kis lakást, majd, hogy a legényéletemet meguntam, elvettem Burton Mary kisasszonyt, Mr. Edmund Burton harisnyakereskedő második leányát, aki a Newgate Streeten lakott. Négyszáz font hozományt kaptam.

Sajnos, két évvel ezután meghalt jó mesterem, Bates, s nekem kevés barátom lévén, jövedelmem kezdett megcsappanni, lelkiismeretem pedig nem engedte meg, hogy társaim módjára gonosz praktikákkal kísértsem növelni. Éppen azért, miután feleségemmel és nehány ismerősömmel alaposan megbeszéltük a dolgot, elhatároztam, hogy újból tengerre szállok. Egymásután két hajón voltam seborvos és több utat tettem hat év leforgása alatt. Voltam Elő-Indiában és Hátsó-Indiában, némileg felnöveltem vagyonkámat. Szabad óráimban a legjobb szerzőket olvastam, régieket, újakat vegyest. Könyvekkel mindig el voltam látva, szép számban. Ha valahol partraszálltunk, a nép erkölcseit és szokásait tanulmányoztam és megtanultam nyelvüket. Ez utóbbihoz, kitűnő emlékezőtehetségem lévén, különös kedvet éreztem.

Utolsó utam nem sült el szerencsésen, ki is fáradtam volt a vízen s elhatároztam, hogy most már otthon maradok, nőm és családom körében. A régi Zsidó-negyedből Fetter-Lane-be költözködtem, innen Wappingba, reméltem, hogy a tengerészek közt munkához jutok – de számításom nem vált be. Háromévi várakozás után William Prichard kapitány, az „Antilop” tulajdonosa, ki a déli vizekre volt indulóban, előnyös ajánlatot tett nekem és én elfogadtam. 1699. május 4-én Bristolból futott ki hajónk. Utunk igen kellemes volt.

Nem akarom az olvasót kalandjaink részletezésével untatni – annyit jegyzek csak fel, hogy Hátsó-Indiához közel heves szél ragadott el bennünket és Van Diemen földje felé sodort. A mérésnél kitűnt, hogy a déli szélesség 30° 2’-én vagyunk. Tizenkét emberünk a túlfeszített munkába, s elégtelen táplálék következtében, meghalt, a legénység többi része is teljesen kimerült. November 5-én – e vidéken a nyár kezdete ez a dátum – igen borús idő volt. A matrózok félcsomónyi távolságban sziklát jeleztek, de a szél oly erős volt, hogy már nem tudtuk kikerülni. Egyenesen rámentünk s hajónk kettéhasadt abban a pillanatban. Hatodmagammal csolnakot bocsátottunk a vízre és megkísértettük, hogy a sziklát kikerüljük. Számításom szerint mintegy három mértföldet evezhettünk, ekkor végleg kifáradtunk. A hullámokra bíztuk magunkat. Félóra múlva heves északi szél felborította a csolnakot. Hogy társaimmal mi történt, nem tudom. Azt kell hinnem, hogy egytől-egyig elvesztek, azok is, akik a sziklára kerültek, vagy a hajóroncson maradtak. Úszni kezdtem: ár és hullámverés ragadott magával. Gyakran tapogatóztam lábaimmal, de nem értem feneket – már éppen elhagyott volt minden erőm s úgy tűnt, hogy elmerülök, midőn hirtelen lábam szilárd talajt ért; egyidejűleg a vihar is csillapult. Ez a part, melyre sorsom vetett, oly sekély volt azonban, hogy csaknem egy mértföldet tocsogtam a vízben, míg szárazat értem, ami, úgy tudom, este nyolc óratájt lehetett. Még egy fél mértföldnyi utat gyalogoltam most, de nem láttam semmi lakhelyet és nem találkoztam senkivel, oly fáradt és gyenge voltam, hogy talán nem is vettem volna észre. Kimerülten lihegtem, a levegő forró volt és az a pohár brandy is dolgozni kezdett, amit még a hajón ittam. Szóval nagy kedvet éreztem, hogy elaludjak. Lefeküdtem a fűbe, mely csodálatosan gyengéd és rövidszárú volt és elaludtam, azt hiszem, soha még ilyen mélyen. Világos nappal volt, mire felébredtem. Fel akartam kelni, de kiderült, hogy képtelen vagyok mozdulni – karjaimat és lábaimat kétoldalt a földhöz erősítették – hosszú és sűrű hajam is le volt kötve. Testemen, vállamtól egészen sarkamig, számos vékony kötelék húzódott. Csak fölfelé nézhettem; a nap hevesen sütni kezdett, fénye máris tűrhetetlenné vált. Valami zavart zajt hallottam, de helyzetemet tekintve, nem láthattam egyebet a kék égnél. Kis idő múlva valami élő dolgot éreztem ballábamon, mely lassan mozgott előre és mellemhez közeledett, csaknem államig ért már, mikor lesütve szemem, amennyire csak bírtam, piciny emberi lényt pillantottam meg, mely alig volt hat hüvelyk magas. Kezében íj és nyíl, hátán tegez. Ugyanazon időben legalább negyven társát éreztem, amint az elsőt követik. Meglepetésem példátlan volt: oly hangosan kezdtem ordítani, hogy mindnyájan ijedten megfutottak, mint később megtudtam; ez alkalomból néhányan meg is ütötték magukat, amint siettükben kétoldalt leugráltak rólam. De csakhamar visszatértek megint, és az egyik, aki annyira merészkedett, hogy megláthatta arcomat, két kezét bámulva csapta a levegőbe és éles, de tiszta hangon e szavakat kiáltotta: Hekinah degul. Társai többször ismételték e szavakat, melyeknek értelmét akkor még nem fogtam fel. Helyzetem, amint az olvasó elképzelheti, igen kényelmetlen volt. Végre azonban, hosszas vergődés után szerencsésen elszakítottam a köteléket és kihúztam a cövekeket, melyekhez ballábam erősítve volt – mert cövekekhez kötöttek – majd egy heves rántással, mely jelentékeny fájdalommal járt, meglazítottam a hajamat letartó köteléket úgy, hogy fejemet kéthüvelyknyire elfordíthattam. De a kis teremtések újból elfutottak, mielőtt egyet is megfoghattam volna – mire éles hangon, hangos kiáltozásban törtek ki – majd az egyik így kiáltott: tolgo phonac. Ugyanabban a percben legalább száz nyíl hegye érte balkezemet, mint megannyi finom varrótű. Egy második vezényszóra testemre és arcomra irányultak az íjak. Ez utóbbit eltakartam balkezemmel. Mikor ennek a nyílzápornak vége volt, fájdalmamban felnyögtem s újból megkíséreltem eltépni kötelékeim. Erre újabb sortűz következett, még hevesebb, mint a megelőző. Néhány bátrabb legény dárdáját próbálta oldalamba döfni, szerencsémre bőrzubbony volt rajtam, amin a vékony rudak nem hatolhattak át. Úgy véltem, legjobb, ha szép csendbe fekszem. Az volt a tervem, hogy így maradok estig, amikor is, balkezem szabadon lévén, könnyen letéphetem kötelékeim. Ami a bennszülötteket illeti, azokkal majd csak elbánok, ha mégakkora hadsereget küldenek is ellenem, ha csak ekkorák, mint az, akit láttam. De sorsom másként rendelte. A kis népség, látván, hogy megnyugodtam, abbahagyta a nyilazást. A növekedő zaj tudatta velem, hogy egyre többen vannak. Balfülemtől mintegy háromlábnyira állandó kopogást hallottam, egy egész órán át, midőn odafordultam, amennyire a kötelékek és cövekek engedték, másfél láb magas emelvényt pillantottam meg, melynek tetejében négy vagy öt bennszülött fért el, akik létrákon jutottak fel. Ez emelvényről egyikük, aki tekintélyes személynek tűnt, hosszú beszédet intézett hozzám, melyből egyetlen szót sem értettem. Meg kell jegyeznem, hogy mielőtt belefogott volna, háromszor így kiáltott: Langro dehul san. E szavak értelmét később tudtam meg.

Erre mintegy ötven bennszülött nekemesett, elvágták a kötelékeket, melyek fejem leszögezték, úgy, hogy most oldalt fordulhattam és szemlélhettem azt a személyt, aki beszélt hozzám, szavait taglejtésekkel kísérve. Középkorú férfinak látszott, magasabb volt, mint az a másik három, aki kíséretét alkotta. Ezek egyike, apród módjára, uszályát tartotta, valami kevéssel lehetett nagyobb, mint a középső ujjam. A másik kettő, mint kivehettem, kétoldalt foglalt helyet. A beszélő férfi minden tekintetben a gyakorlott szónok eszközeivel élt; hangjából hol fenyegetőzést, hol ígérgetést, hol könyörgést, hol szelídséget vehettem ki. Kevés szóval válaszoltam, de a legalázatosabb hangon, balkezem és szemeimet az égre emeltem, mintegy tanúként idézve a napot. Tekintve, hogy emellett halálosan éhes voltam, nem állhattam meg, hogy parancsoló étvágyam közöljem velük (talán a tisztelet rovására) egyik ujjamat ismételten szájamhoz emelve. A hurgó (így hívták a szónokot, mint később megtudtam) azonnal megértette mozdulatom. Leszállt az emelvényről és parancsot adott, hogy támasszanak létrákat oldalamhoz. E létrákon mintegy száz bennszülött futott fel rám, szájamig szöktek és ételekkel megrakott kosarakat hoztak. Mindez a király akaratára történt, rögtön azután, hogy tudomásul vette vágyamat. Többféle állat húsát különböztettem meg, de csak látásból, ízéről nem. Voltak itt lapockák, combok, szegycsontok, ürühús-formájúak és jól lehettek elkészítve, de akkora volt minden, mint egy pacsirta-szárnya. Két-három koncot ettem egy harapásra, hozzá három cipó kenyeret, ezek meg akkorák voltak, mint egy-egy puskagolyó. A kis emberkék mindent megtettek, hogy éhségem csillapítsák, közben a csodálkozás és bámulat kitöréseit hallottam, annyira meglepte őket étvágyam és terjedelmem. Ezekután jelekkel tudattam, hogy szomjas vagyok. Most már tudták, hogy valami kis adagról nálam nem lehet szó; de igen értelmes népség volt ez, ügyesen hengergettek egy nagy hordót, kezemre gurították és beverték a fenekét. Egyetlen kortyra kiittam, ami nem volt nagy dolog, félpint lehetett az egész és íze a gyenge burgundiéhoz hasonlított, de finomabb volt. További hordó következett, melynek tartalmát az első után küldtem s jeleztem, hogy még szeretnék: de már nem volt több. Miután e csodákat végrehajtottam, örömkiáltásokban törtek ki, körbetáncoltak és többször hallottam, amint a „Hekinah degul” szavakat harsogják. Jelt adtak, hogy dobjam le a hordókat, de előbb hangos kiáltásokkal figyelmeztették az alant állókat, hogy félre az útból. Borah mevolah, ezt kiabálták, majd mikor a hordókat ledobáltam, megint: Hekinah degul. Bevallom, csaknem kísértésbe jöttem, hogy negyven vagy ötven kis legényt hirtelen elkapva, amint mellemen járkáltak fel és alá, odaverjek a földhöz. De a nyilacskák emléke, meg annak megfontolása, hogy ez még nem a legveszedelmesebb fegyverük hihetőleg, meg aztán előbbi ígéretem és alázatos hangom felidézése csakhamar lecsillapították ezt az ösztönt. Különben is, most már úgy kellett tekintenem magam, mint akit a vendégszeretet törvényei kötnek; hisz ez a kis népség igazán nagylelkűen és bőkezűen bánt velem. Magamban mindazonáltal nem keveset csudálkoztam e piciny halandók vakmerőségén, hogy ilyen félelmetlenül és bátran járkálnak testemen, míg egyik kezem szabadon van anélkül, hogy megremegnének ilyen csudás lény látására, amilyennek én kellettem, feltűnjek szemökben. Egy idő múlva, mikor látták, hogy már jóllaktam, egy magasrangú személy jelent meg, a császári felség kiküldetésében. Őexcellenciája jobblábom bokáján szállt fel, arcomig jött előre, mintegy tizenkét főből álló testőrségével. Felmutatta nekem a királyi jelvényt s mintegy tíz percig beszélt, harag nélkül, de igen határozottan, gyakran előre bökve kezével, mint megtudtam, a főváros irányában, mely fél mértföldnyire volt innen. Megértettem, hogy őfelsége kívánságára oda kell szállítaniok. Kevés szóval feleltem, szabadonlévő kezemet a másikhoz illesztve (közben vigyáztam, hogy meg ne üssem véletlenül őexcellenciáját, vagy a kíséretét) majd fejemre és testemre mutatva, jeleztem, hogy szeretném szabadságomat visszakapni – de eredménytelenül. Úgy látszik, elég jól megértett, mert tagadólag rázta a fejét és mutatta, hogy el kell szállítaniok és hogy fogoly vagyok. Más mozdulatokkal viszont azt adta értésemre, hogy kapok elég enni- és innivalót és hogy jó bánásmódban lesz részem. Ezekután még egy kísérletet tettem, hogy letépjem kötelékeim, de rögtön megindult a nyílzápor, arcomon és kezemen apró, kellemetlen szúrások, mire, látva, hogy elleneim száma egyre növekszik, jelt adtam, hogy megadom magam. Erre a hurgó és kísérete visszavonult, de udvarias modorban búcsúztak elébb. Néhány perc múlva üdvrivalgás tört ki köröttem, többször hallottam e szót: Peplom selan. Éreztem, hogy lazítják meg kötelékeim oly mértékben, hogy jobboldalamra fordulhattam és kiüríthettem hólyagomat. Nagy megkönnyebbülésemre szolgált, de a kis nép csudálkozása nem ismert határt. Mihelyt mozdulatomon észrevették, mit akarok, kétoldalt szétálltak és utat hagytak a zuhatagnak, mely oly hevesen és ellenállhatatlanul áradt belőlem. Ezután bebalzsamozták arcomat és kezemet valami kenőccsel, aminek igen jó szaga volt. Az a kenőcs néhány perc alatt elmulasztotta a nyilak kellemetlen csípését. Ezekután elálmosodtam és elaludtam. Nyolc órát alhattam, mint ahogy később értésemre adták. Nem csoda, mert az orvosok, a császár kívánságára, altatószert kevertek volt a borba.

Úgy látszik, megérkezésem után kevéssel felfedeztek, amint a földön aludtam, futárt menesztettek a császárhoz, aki tanácsot hívott össze és parancsot adott, hogy kötözzenek meg, lássanak el étellel-itallal és csináljanak valami szerkezetet, amivel a városba szállíthatnak.

Ez a határozat talán vakmerőnek és veszedelmesnek tűnik, és azt hiszem, hasonló alkalommal Európa kevés fejedelme járna el hasonlóképpen. De ahogy később utánagondoltam, nagyon bölcsnek láttam ezt az intézkedést. Mert tegyük fel, hogy megkísérlettek volna azonnal megölni engem nyilakkal és dárdákkal – nagyon valószínű, hogy az első döfésre felriadtam volna – a düh valószínűleg elég erőt ad, hogy széttépjem kötelékeim és akkor kegyetlenül összetapostam vala a védtelen társaságot.

Ez a nép igen fejlett és jártas a matematikai tudományokban, főleg a mekanikában. Fejedelmük a tudományok barátja és pártfogója. Többféle szerkezetük van, kerekekkel és emelőkkel, amik nagy fák és terhek szállítására szolgálnak. Legnagyobb hadihajóikat, melyek között négy láb hosszúak is vannak, az erdők közelében építik, ahol a nagy szálfák teremnek, ezeket aztán ilyen alkalmatosságon leviszik a tengerpartra, néha háromszáz, négyszáz méternyire. Ötszáz ács és építész azonnal munkába fogott, hogy előkészítsék a legnagyobb szállítószerkezetet. Nagy fakeret volt ez, háromhüvelyknyire emelve a föld fölé, hosszában hét láb, széltében négy. Az egész huszonkét keréken forgott. Velem párhuzamosan helyezték el. De a legnagyobb nehézség már most abban állott, hogyan emelnek rá erre a szerkezetre. Nyolcvan rudat emeltek, lábnyi magas mindegyik, erős kötelekből horgokat csináltak, ezeket nyakamra, kezemre, lábamra akasztották. Kilencszáz erős ember húzta aztán e köteleket, csigákon – három óra kellett hozzá, hogy ráemeljenek a szekérre és odakössenek. Mindezt csak elbeszélés után tudtam meg. Közben, míg ezek történtek, én mélyen aludtam, az italomba kevert altatószer hatása alatt. Most a császár méneséből ötszáz erős ló állt elő, négyhüvelykes állatok; ezek szállítottak be a fővárosba, mely mint említettem, fél mértföldnyire volt innen.

Négy órával azután, hogy útrakeltünk, különös, mondhatnám nevetséges eset riasztott fel álmomból. Egy percre megállt a szekér, valamit ki kellett igazítani. Ez alkalmat felhasználva három vagy négy fiatal bennszülött kíváncsiságból felmászott az arcomra, szerették volna látni, hogy nézek ki, mikor alszom. Ezek egyike, gárdatiszt, fegyverének éles végét egyik orrlikamba dugta és úgy csiklandozott, mint holmi szalmaszál, tüsszentenem kellett, mire visszahúzódtak. Csak három hét múlva tudtam meg, mi volt az oka, hogy felriadtam. A nap többi részében nagy utat tettünk, éjszakára ötszáz embert helyeztek el kétoldalt, fáklyákkal és nyilakkal, készen arra, hogy lőjenek, mihelyt megmozdulok. Másnap reggel, hajnalban, folytattuk utunkat, délben kétszáz méternyire jutottunk, a város falai elé. A császár, egész udvarával, elénk jött, de a főurak semmiképpen nem engedték meg őfelségének, hogy felmásszon testemre és személyét veszélyeztesse.

A téren, ahol szekerünk megállt, öreg templom meredt fel, állítólag a császárság legmagasabb épülete. Néhány évvel előbb természetellenes gyilkosság szennyezte be. A nép jámborsága úgy tekintette, mint megszentségtelenített hajlékot, azért közhasználatnak adták át, minden díszét és berendezését kiürítették. Úgy döntöttek, hogy ebben az épületben szállásolnak el. Az északra nyíló kapu négy láb magas volt és csaknem két láb széles, könnyen átmászhattam rajta. A kapu mindkét oldalán keskeny ablak volt, hathüvelyknyire a föld felett, a baloldalába a király kovácsa horgonyt és tizenegy láncot helyezett el; mindegyik oly vastag, mint az európai hölgyek óralánca és a láncokat harminchat kulccsal bokámhoz erősítették. A templomon túl, az országút szélén, mintegy húszlábnyira, öt láb magas torony emelkedett. Ezt mászta meg a császár, hogy láthasson engem. Én magam nem láttam az udvart, csak beszélték nekem. Kiszámították, hogy mintegy százezernyi tömeg vonult ki a városból, megtekintésemre; ezek közül legalább tízezer őreimmel dacolva megmászta testemet, a létrák fokán. Csakhamar azonban halálbüntetés terhe alatt eltiltották ezt a mulatságot. Mikor kiderült, hogy a láncokat nem tudom eltépni, kötelékeimet elvágták, végre felállhattam, de szomorú és kétségbeesett voltam tovább is. A nép csudálkozása határtalan volt, amint így járkálni kezdtem. A láncok mintegy harmadfél méter hosszúak lévén, annyi mozgást se tehettem, amennyivel félkörben fel és alá járhat az ember, csak éppen arra voltak elegendők, hogy letérdelve bemászhattam a templom kapuján és egész hosszában végig heveredhettem.

Második fejezet.

(Liliput császára a főnemesség kíséretében meglátogatja szerzőt. A császár személye és öltözéke. Tudósokat megbíznak, hogy szerzőt tanítsák ki a nép nyelvén szólani. Szelíd modorával kegyes hangulatot idéz fel. Zsebeit kikutatják, kardját és pisztolyait elveszik.)

Mihelyt talpamra állhattam, első dolgom volt körülnézni. Be kell vallanom, soha ilyen mulatságos látványban nem volt részem. A vidék nagy kertnek tűnt, amint egy pillantással áttekintettem, a földek, keresztben negyven láb szélességben, mint megannyi virágágy. A legmagasabb fa, ahogy kivehettem, hét lábat ért el. Balkézfelől a torony: olyan volt, mint a betlehemes gyerekek kis színháza.

Néhány órája bizonyos természetes szükségletek kínoztak hevesen – nem csoda, hiszen két napja nem volt alkalmam könnyíteni magamon. A kérdés sürgős volt, de restelltem magam. Végre mégis bemásztam házamba, becsuktam az ajtót és amennyire láncomtól lehetett, megszabadítottam testem a kényelmetlen tehertől. De ez első és utolsó ilyen tisztátalan cselekedetem volt – remélnem kell, hogy a szíves olvasó megbocsát nekem érte, ha elfogulatlanul s részrehajlás nélkül megfontolja helyzetemet és kétségbeesésemet. E naptól fogva rendes szokásommá vált, felkelés után szükségletemet a szabad ég alatt elintézni, amennyire láncomtól tellett; a kellemetlen hulladékot aztán, mielőtt még a város felébredt volna, kerekes targoncán elszállították; erre két szolga ügyelt. Nem időztem volna oly hosszasan e tárgy körül, mely első percben kevéssé fontosnak tűnik, de felhasználtam az alkalmat, hogy az olvasó figyelmét felhívjam tisztasági ösztönömre, melynek létezését rosszakaróim, egy és más alkalommal, kétségbevonták.

E kis kaland után kijöttem odúmból friss levegőt szívni. A császár akkor már leszállt volt a toronyból és most lóháton közeledett, amit csaknem drágán fizetett meg, az állat megriadt a szokatlan látványtól, hogy egy hegy járkálni és mozogni kezd, megtorpant és hátsó lábaira emelkedett, de a császár, aki nagyszerű lovas, nyergében maradt, míg testőrei odafutottak, megragadták a zablyát és őfelsége leszállt a nyeregből. Ezután nagy álmélkodással vizsgált meg tetőtől-talpig, vigyázva, hogy láncom körzetébe ne lépjen. Parancsot adott szakácsainak és a csaposoknak, gondoskodjanak ételről és italról; kerekes targoncákon hoztak mindent közelembe, míg elérhettem. Kezembe vettem e targoncákat és úgy ürítém ki – húsz ételes-targonca volt és tíz italos – az ételekkel néhány harapásra végeztem, az italokat, melyek agyagedényekben illatoztak, összeöntöttem és egyszerre ittam ki. A császárnő és a kis hercegek, mindkét nemben, székeken üldögéltek körben, csekély távolban. Mikor a ló megbokrosodott, egy pillanatra felugrottak és odafutottak urukhoz.

A császár magas, vállas férfi: körömnyivel nagyobb egész udvaránál, már ez tiszteletet kell hogy gerjesszen a szemlélőben. Vonásai erősek, férfiasak, ívelt orr, osztrák ajak; arcbőre zöldesbarna, tartása egyenes. Alakja és testrészei szépen tagoltak, mozdulatai előkelőek és méltóságosak. Akkor, mikor én láttam, túl volt már első tavaszán – huszonnyolc évet élt volt; hetet dicsőségteljes uralkodásban. Hogy jobban láthassam, oldalamra feküdtem, úgy, hogy arcom szembekerült az övével – mintegy háromméternyire állt tőlem – azóta persze sokszor a kezemben tartottam őfelségét és így leírásom megbízható. Ruhája egyszerű és tiszta, az európai és ázsiai divatok sajátságos keveréke. Fején könnyű aranysisakot hordott, melyet drágakövek és egy nagy kócsag díszített. Kardját kezében tartotta, mintegy védekezve, az esetre, ha mégis eltépném láncom, csaknem három hüvelyk hosszú kard volt, hüvelye és markolata gyémánttal tűzdelt arany. Hangja éles, metsző – de tiszta és tagolt – tisztán kivehettem egyes szavait, állva is. A hölgyek és az udvaroncok pompázatos ruhákban tündököltek; az a hely, ahol összegyülekeztek, oly tarkának és színesnek tűnt, mint holmi női szoknya, arany és ezüst hímzésekben dús, amit a földön szétteregettek. A császári felség több ízben megszólított és én feleltem – de, természetesen, nem értettük egymást. Papok és törvénytudók is voltak ott, ezek is elővettek és én mindazon nyelven beszéltem hozzájuk, amin csak gügyögni tudtam – dánul, latinul, franciául, spanyolul, olaszul – hiába. Két óra múlva az udvar visszavonult. Engem erős őrség fedezetére bíztak, mert a csőcselék ordítozva és szemtelen kíváncsisággal tolakodott felém; voltak pimaszok köztük, akik nyilakkal lődöztek rám, amint házam kapuja alatt feküdtem, egyik csaknem balszememet találta. De a parancsnok ezek közül hatot elfogatott és a legmegfelelőbb büntetésnek találta, ha egyszerűen kezeimhez szolgáltatja a hencegőket – a katonák azonnal végre is hajtották a parancsot. Dárdahegyekkel belökdösték a hat legényt abba a körbe, melynek kerületét elérhettem. Jobbkezemmel összefogdostam mind a hatot, ötöt betettem a zsebembe, a hatodikat magam elé tartottam és úgy tettem, mintha elevenen meg akarnám enni. A szegény kis ember borzalmasan üvöltött – még a parancsnok és a tisztek is zavarba jöttek, látván, hogy előszedem zsebkésemet – de csakhamar megnyugtattam őket. Szelíden néztem szét, a késsel elvágtam a vékony madzagokat, melyekkel megkötözték, gyengéden letettem a földre és a kis ember elfutott. Így bántam a többi öttel is, egyenkint szedtem ki szegénykéket zsebemből és észrevettem, hogy a katonák és a nép el voltak ragadtatva irgalmasságom jeleitől. Ez az eset nagyban növelte tekintélyemet az udvarnál.

Estefelé némi nehézségek árán behúzódtam hajlékomba és lefeküdtem a földre. Tizennégy napig földön háltam, ez idő folyamán a császár parancsára fekvőhelyet készítettek nekem. Hatszáz ágyat hoztak szekéren, százötvenet hosszában helyeztek el, négyesével összevarrva, – ez volt a derékalj – ugyanilyen módon paplant, vánkost és lepedőt is kaptam, mindez elég tűrhető fekhely volt olyan ember számára, ki, mint én, nélkülözésekhez edzette magát.

Abban a percben, amint megérkezésem híre a császárságban elterjedt: a gazdagok, kíváncsiak és léhűtők egész hadserege zarándokolt a fővárosba, hogy megtekintsen. Sok falu egészen kiürült, kezdték elhanyagolni a gazdaságot és földmívelést, míg aztán a császári felség néhány kemény rendelettel és proklamációval helyre nem állította a rendet. Elrendelte, hogy mindazok, akik már megtekintettek, térjenek azonnal haza és udvari engedély nélkül ötvenméternyire ne közeledjenek többé házamhoz. Ez intézkedéssel az udvari titkárok szép mellékkeresetre tettek szert.

Közben őfelsége több tanácsülést hívott egybe, megbeszélni, mitévők legyenek velem. Később egy jó barátom, magas állású udvari hivatalnok, elbeszélte nekem, hogy az udvart alaposan zavarba hozta ez a nehéz eset. Féltek, hogy kiszabadítom magam, attól is tartottak, hogy élelmezésem túlsokba kerül és általános ínséget idézhet elő. Egyszer-kétszer az is szóba jött, hogy éhen kellene veszejteni engem, vagy mérgezett nyilakkal megsebesíteni arcom és kezeim, ami hamar végezne velem, de aztán meggondolták, hogy ekkora hulla bűze döghalált okozhatna az egész országban. A tanácskozások folyamán csapattisztek, akik a tanácsterem ajtajánál álltak, bebocsáttatást kértek és beszámoltak már említett magatartásomról, ahogy a hat bűnössel bántam, ez az elbeszélés oly kedvezően hangolta irányomban őfelségét, hogy azonnal császári rendeletet küldetett szét, mely szerint mindama falvak, melyek kilencszáz méternyi kerületben környezik a fővárost, reggelenkint hat ökröt, negyven juhot s más élelmiszereket tartoznak szolgáltatni eltartásomhoz, ehhez megfelelő mennyiségű kenyér, bor és egyéb ital jár. Őfelsége e termékeket utalványokkal fizette, melyeket a kincstár terhére íratott, – ez a fejedelem ugyanis főleg uradalmainak jövedelméből tartja fenn udvarát – adót csak nagyon ritkán, rendkívüli esetekben, vet ki népére. Ezzel szemben, ha háborút viselt, a katonák saját költségükre vesznek részt a hadműveletekben.

Szolgálattételre hatszáz embert osztottak mellém. Ezek megfelelő zsoldot kaptak és kényelmes sátrat rendezhettek be hajlékom ajtaja mellett. Nemkülönben háromszáz szabót bíztak meg, hogy tisztességes ruhát szabjanak, számomra, az ország divatja szerint valót. A császár hat legkitűnőbb tanárját pedig kirendelték, hogy az ország nyelvére oktassanak. Még arra is volt gondjuk, hogy a császár és a főemberek lovai gyakran előttem gyakorlatozzanak: ezzel hozzászokjanak jelenlétemhez. Mindezeket a rendeleteket pontosan végrehajtották. Három hét alatt szép előmenetelt tanúsítottam a nyelvtanulásban, őfelsége ez idő alatt gyakran megtisztelt látogatásával és nagy érdeklődéssel figyelte a tanítást. Nemsokára rövid társalgások indultak meg. Az első szavak, amiket megtanultam, abbeli vágyamat fejezték ki, hogy őfelsége adja vissza kegyesen szabadságomat. Ezt naponta, térdenállva, megismételtem előtte. Válasza, ahogy kivehettem, annyiból állott, hogy ez idő kérdése, hogy tanácsosaival kell beszélnie erről és előbb lumos kelmin pesso desmar lon emposo – vagyis, hogy előbb esküt kell tennem az ország törvényeire. De viszont ezt az időt nyugodtan kivárhatom, ők barátságosan bánnak velem és javamat akarják. S hogy tanácsolja, „nyugodt és türelmes modorommal szerezzem meg az ő és alattvalói becsülését”. Ama kívánságát fejezte ki: „ne vegyem rossz néven, ha néhány derék tisztjét megbízza, kutassák ki a zsebeimet, mert nyilván fegyvereket hordok magamnál, amik, feltéve hogy arányban állanak csodaszerű termetemmel, veszedelmes jószágok lehetnek.” Én feleltem: „Felséged nyugodjék meg és legyen kívánsága szerint, hajlandó vagyok kifordítani zsebeimet jelenlétében.” Ezt félig szavakban, félig jelekben adtam tudtára. De ő azt felelte, hogy: „az ország törvényei szerint e kutatást két tiszt kell hogy végezze, hogy érzése szerint ez az én beleegyezésem nélkül nem történhetik meg, s hogy becsületességemben és jóságomban annyira megbízik, miszerint nyugodtan (és szószerint) kezeimre bízza három embere életét és hogy bármit kobozzanak el tőlem, minden tárgyat visszakapok, abban a percben, mikor el óhajtom hagyni országukat, vagy kifizetik azt az összeget, melyet a tárgyak értékéül megállapítok.” Én tehát tenyeremre emeltem a két tisztet, először zubbonyom zsebébe, aztán a többi zsebbe süllyesztettem őket, csak nadrágom két kis rekeszét, meg egy titkos zsebet hagytam ki, ezekben apró, csak nekem szükséges tárgyak voltak, melyek őket nem érdekelhették. Egyik ilyen rekeszben ezüstórám volt, a másikban néhány arany, erszénybe kötve. A két tiszt tentát, tollat és papírt szedett elő; rendes leltárt vettek fel, később megkértek, ülnék le velük, hogy őfelségének felolvashassák. Ezt a leltárt később lefordítottam magamnak, úgy, hogy a következőkben szórul-szóra adhatom:

Leltár:

A nagy Emberhegy jobb kabátzsebében (így fordítottam a quinbus flestrin szavakat) tüzetes kutatás után csak egy nagy darab durva szövetet találtunk, őfelsége állami tanácstermébe elég volna szőnyegnek. A baloldali zsebben nagy ezüst dobozt találtunk, fedéllel, mely szintén ezüstből való, ezt a fedelet nem tudtuk felemelni. Kívánságunkra az Emberhegy kinyitotta s egyikünk belépve, térdig süllyedt valami porba, mely arcunkba csapott, mire mind a ketten többször egymásután kénytelenek voltunk tüsszenteni. A jobboldali mellényzsebben egy köteg csodálatos, fehér és vékony lemezt találtunk, a lemezeken fekete figurák, alázatos véleményünk szerint ez valami írás lehet, melynek egy-egy betűje féltenyér nagyságú. A baloldali mellényzsebben valami szerkezet volt, ennek oldalából húsz hosszú rúd áll ki, hasonlóan ahhoz a kerítéshez, mely felséged udvarát környezi: szerény nézetünk szerint az Emberhegy ezzel fésüli a haját, biztosak nem vagyunk ebben, mert kérdésekkel ritkán zavartuk az Emberhegyet, tekintve, hogy igen nehezen érti még szavainkat. Abban a nagy zsebben, mely középruhájának (így fordítom a ranfu-lo szavakat, mellyel nadrágomat jelezték) jobboldalán van, embernagyságú üres vaspillért találtunk, ez egy nagyobb darab szálfához van erősítve, a pillér két oldalán erős vasdarabok, sajátságos alakzatokba vésve, melyeknek jelentőségét nem ismertük fel. A baloldali zsebben ugyanilyen szerkezet. A jobboldali kisebb zsebben több kerek, lapos tárgy fehér és veres fémből, különböző nagyságban, a fehérek közt olyan nehezek is voltak, hogy ketten se tudtuk felemelni. A balzsebben két szabálytalanul metszett pillér, a zseb szélén állva nem tudtuk elérni végüket. Ezek egyike egy darabból látszik lenni, burokkal ellátva, a másiknak felső végén kerek, fehér tárgy, két fej nagyságban. Mindkettőben hatalmas acéllemezek; ezt, felszólításunkra, az Emberhegy megmutatta, mert feltettük, hogy veszélyes gépezetek. Kivette tokjaikból és elmondta, hogy az ő országukban az egyikkel szakállt borotválnak, a másikkal ételt aprítanak. Két zseb volt, amibe nem tudtunk behatolni, ezekről azt állította, hogy csak két kis rekesz az, amit középöltönyének szélébe metszett, ezeket különben hasának kifeszítésével összeszorította. Az egyikből vastag ezüstlánc lógott ki, végén sajátságos szerkezettel. Felszólítottuk, hogy mutassa meg, mi van a lánc másik végén; kiderült, hogy félgömb, melynek egyik fele ezüst, másik fele valami átlátszó fém; az átlátszó fémen keresztül sajátságos figurákat figyelhettünk meg, körben elhelyezve – azt hittük, hozzányúlhatunk, de ujjainkat ez a fényes anyag feltartóztatta. Ezt a szerkezetet fülünkhöz tartotta, mely a vízi-malmok zakatolásához hasonló, állandó zajt ütött. Véleményünk szerint vagy valamely ismeretlen állat lehet ez, vagy valami fétis, amit az Emberhegy imád; inkább ez utóbbit tartjuk valószínűnek, mert (ha jól értettük tökéletlen szavaiból) olyanfélét mondott, hogy ritkán kezd valamibe, mielőtt e tárggyal tanácskozott volna. Orákulumának nevezte s azt mondta, életének minden eseményét e tárgy kijelöli számára. A baloldali rekeszből holmi hálót szedett ki, melyet bármely halász felhasználhatna, de úgy csukódik, mint az erszény és állítása szerint az a rendeltetése is; több sárga fémtárgyat találtunk benne, melyek, ha valóban aranyból vannak, mérhetetlen értéket képviselnek.

Felséged parancsának legalázatosabban engedelmeskedve, ekként szorgalmasan átkutattuk a zsebeket, majd az Emberhegy derekán széles övet figyeltünk meg, mely nyilván valamely hatalmas állat bőréből készült. Erről az övről, a baloldalon, öt ember hosszúságnyi kard lóg le, jobboldalán, táska, két zárkára osztva, mindegyikben kényelmesen elfér felséged három alattvalója. Egyik zárkában gömbök voltak, igen nehéz fémből, fejnagyságban, a másikban apró szemek, melyekből ötven darab is elfért tenyerünkön.

Ez kimerítő leltárunk mindarról, amit az Emberhegy testén találtunk. Az Emberhegy igen udvariasan bánt velünk és tisztelte felséged akaratát.

Írtuk és lepecsételtük felséged dicsőséges uralkodásának nyolcvankilencedik hónapjában és negyedik napján.

Clefrin Frelock, Marsi Frelock.

{1} A Gulliver hatodik útja alcím az első kiadásokban nem szerepel, csak a regény végén jelzik: „Gulliver hatodik útjának vége”.