»Kijevi csirke«

(Geo)politika a mai Ukrajnában
– részlet –
Szerkesztette:
Fedinec Csilla

MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont
KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Szerkesztette:
Fedinec Csilla (MTA TK Kisebbségkutató intézet)

Lektorálta:
Halász Iván (MTA TK Jogtudományi intézet)

Minden jog fenntartva!

© MTA TK, 2019
© Szerzők, Szerkesztő, 2019

ISBN 978 963 468 335 3

Tartalom

Előszó

Georgii Kasianov
A sztereotípiákról: „Nyugat-Európa”, „Kelet-Európa”, „posztszovjet térség”

Jeszenszky Géza
Az 1991-es magyar–ukrán alapszerződés jelentősége

Magyarics Tamás
A „kijevi csirke”-beszédtől az Euromajdanig. Az Egyesült Államok Ukrajna-politikája a hidegháborút követő évtizedekben

Gálik Zoltán
Az EU–Ukrajna kapcsolatok és a Társulási Megállapodás értékelése

Mitrovits Miklós
Feszült barátság: a lengyel–ukrán kapcsolatok az Euromajdan után

Deák András
Egy harmincéves alkalmazkodás története – az ukrán gázipar a függetlenség óta

Karácsonyi Dávid – Erőss Ágnes – Tátrai Patrik – Kovály Katalin – Hrihoriy Pidhrusniy
Demográfiai folyamatok és erőforrások Ukrajnában a geopolitikai törésvonalak tükrében

Michael Moser
A modern ukrán nyelv sztenderdizációja: néhány általános megjegyzés

Csernicskó István
Az ukrajnai többnyelvűség színe és fonákja

Dobos Balázs
Ukrán kisebbségi önkormányzatiság Magyarországon

KRONOLÓGIA

Dobos Balázs
A magyarországi ukrán kisebbség, 1988–2018

Fedinec Csilla
Ukrajna, 1991–2018

Jegyzetek

Előszó

1991. augusztus 1-jén, három héttel azelőtt, hogy Ukrajna kinyilvánította függetlenségét, George H. W. Bush amerikai elnök elhíresült beszédet mondott a kijevi törvényhozásban, amit William Safire, a The New York Times publicistája „kijevi csirke” beszédnek nevezett el. A reálpolitika azt diktálta, hogy Mihail Gorbacsov szovjet elnök hatalma fennmaradjon, másrészt bizonyítani kellett, hogy az amerikaiakat elsősorban elvek és nem pedig érdekek vezérlik a külpolitikában, elkötelezettek a demokrácia, a szabad piacgazdaság, a parlamentarizmus, az emberi és a polgári jogok érvényesítése mellett. A kötetben helyet kapó tanulmányok azt mutatják be, hogy ebből az ellenmondásos helyzetből kiemelkedő ország milyen utat járt be politikai, gazdasági téren, milyen irányba mutatnak a demográfiai tendenciák, hová vezettek a nemzetépítési kísérletek, hogyan alakult a viszony a szomszédokkal, milyen geopolitikai tényezők befolyásolják mind a mai napig az ország Kelet- és Nyugat-Európa közötti pozicionálását.

Ukrajna geopolitikai jelentőségét fizikai méretei és földrajzi elhelyezkedése adja. 2014-ben a Krím-félsziget Oroszország általi annexiójával, Doneck és Luhanszk megyék hozzávetőlegesen egyharmadának szeparatista ellenőrzés alá kerülésével az országot nagyon jelentős veszteség érte: területének 7%-a, azaz mintegy fél Magyarországnyi terület vált konfliktuszónává. Ukrajna keleti megyéiben ún. hibrid háború zajlik – a klasszikus hadviselés vegyítése az irreguláris fegyveres alakulatok és a kommunikációs hadviselés elemeinek felhasználásával. Az az állam, amelyik hibrid háborút folytat, alkut köt nem állami végrehajtókkal – fegyveresekkel, a helyi lakosság csoportjaival, szervezetekkel, melyekkel a formális kapcsolattartás teljességgel lehetetlen. Ezek a végrehajtók olyasmiket tehetnek meg, amiket maga az állam nem, mert a nemzetközi jog szerint az államot kötik a genfi és a hágai konvenciók, a nemzetközi megállapodások.

Az Európai Unió 2004-ben a tíz új tagállam csatlakozása után gondolta újra külkapcsolati stratégiáját a Nyugat-Balkán, a volt szovjet tagállamok és a mediterrán térség államai irányába. Ukrajna, Moldova, Azerbajdzsán, Grúzia, Örményország a Keleti Partnerség keretében köthette meg az új típusú megállapodásokat. Ezek a korábbi évtizedekben az EU által kötött Társulási Megállapodásokhoz képest alapvető újdonságokat hoztak a kapcsolatrendszer intézményi, jogi és politikai megközelítésében. A Mély és Átfogó Szabadkereskedelmi Megállapodások a korábbi megállapodásokhoz képest sokkal közelebb állnak a tagsági viszonyhoz, mint az egyszerű társulási viszonyhoz. A Szovjetunió összeomlása óta a reálgazdasági teljesítményében stagnáló Ukrajnának kitörési pontot, egyszersmind a modernizáció egy modelljét nyújthatja. Az orosz beavatkozás és a politikai és gazdasági rendszer destabilizációja, az elhúzódó válság ugyanakkor megkérdőjelezi a szerződés alapvető céljainak végrehajthatóságát.

A független Ukrajna szinte állandó gazdasági és politikai válsága a népesség állandósuló kivándorlásához vezetett, amely azonban területileg szelektíven érinti az ország lakosságát. A belső tényezők mellett mind a hagyományos célország, Oroszország, mind a nyugat-európai és a visegrádi országok jelentős húzóerőt fejtenek ki, hogy saját munkaerőpiacukra vonzzák a kulturálisan mindkét nagyrégióhoz közel álló, jól képzett és olcsó ukrán munkaerőt.

A szocialista blokk felbomlása után Közép- és Kelet-Európában az etnikai-nemzeti kisebbségek egyre nagyobb politikai szerepet játszottak. Nemzettársaik háborúkat követő területi változások miatt kerültek kisebbségi helyzetbe. Kisebbségi szempontból mindig is meghatározó volt az anyaországgal való kapcsolatrendszer, a többségi állam részéről pedig az a tény foglal el kiemelkedő helyet, hogy változó mértékben, de a nemzeti kisebbségek létét is eleve biztonságpolitikai kockázatnak tekintik. A politikailag aktív kisebbségek és a központi kormány közötti kapcsolatokat ez a tény politikailag érzékeny bizalmatlansággal terhelheti.

A függetlenség elnyerése óta az ukrán állam nyelvpolitikájának leghangsúlyosabb törekvése az ukrán államnyelvi státusának megerősítése, az ukrán nyelv használati körének folyamatos bővítése. A szuverenitás első éveiben a többségi nemzet és az ország kisebbségeinek céljai e téren sok tekintetben egybeestek: a Szovjetunió szétesését követően mind az ukránok, mind pedig a románok, a magyarok, a lengyelek, a krími tatárok körében felerősödött a saját kultúra és nyelv iránti figyelem, megjelentek a saját nyelv használati körének kiterjesztésére irányuló igények a korábban privilegizált helyzetű orosz nyelv pozíciójával szemben. Ám miközben az ukrán többség és a kisebbségek helyzete a Szovjetunióban több szempontból megegyezett, 1991 után a saját nyelv pozícióinak erősítésére irányuló párhuzamos törekvések keresztezik egymást: az ukrán állami nyelvpolitika ahhoz ragaszkodik, hogy mindazokat a funkciókat, melyekkel korábban az orosz nyelv rendelkezett, az ukrán vegye át, a nemzeti kisebbségek viszont minél több nyelvhasználati színtéren szeretnék anyanyelvüket használni. Kijev állandó félelme, hogy a nemzeti kisebbségek etnikai és nyelvi reneszánsza a szeparatizmus felerősödését is magával vonhatja.

Ezzel szemben a magyarországi ukrán kisebbséget – újabb hivatalos terminológiával nemzetiséget – többnyire a „mikro-”, a „szórvány-”, a „településhálózattal nem rendelkező” vagy a „települési koncentrációval nem jellemezhető” jelzőkkel illetik, együtt említve a közösséget olyan más csoportokkal, mint a bolgárok, a görögök, a lengyelek, az örmények és a ruszinok. A lehatárolás fő oka politikatörténeti, ugyanis az ukránok, az említett többi népcsoporttal együtt, Magyarország legújabb kori történelmének túlnyomó részében nem tartoztak a hivatalosan elismert közösségek közé. Az ukrán kisebbség önszerveződésének folyamatai egybeestek az egykori szocialista blokk és a Szovjetunió felbomlásának, Ukrajna függetlenné válásának, valamint a demokratizálódás útjára lépett Magyarország tágabb politikatörténeti és kisebbségpolitikai eseményeivel.

A kötet nem törekszik teljes képre, ezt elméletileg sem tehetné, hiszen maga a „történet” nincs befejezve, folyamatosan mozgásban van, állandóan alakul, változik, és ami ma biztos pontnak tűnik, az holnap már talán megkérdőjeleződik, kicsivel később pedig akár feledésbe merül. Színes pillanatképet nyújtunk az olvasónak egy állandóan mozgásban lévő, hatalmas tömege és kiterjedése révén a közvetlen és tágabb környezetére a tömegvonzás törvénye alapján erős gravitációs hatást gyakorló országról, ami önmagában is olyannyira színes, változatos, összetett és bonyolult, hogy bármit mondunk is róla, az mindig csak részigazság lesz. Újra és újra izgalmas kísérlet legalább résnyire betekinteni a dinamikus, lüktető, ezernyi külső és belső hatásnak kitett ország életébe.

A modern ukrán nyelv sztenderdizációja:
néhány általános megjegyzés

Michael Moser*

A sztenderd nyelvek egységes referencia-rendszert kínálnak az olyan beszélők számára, akik rendszerint a nyelvi változatossággal találják szemben magukat, de – legalábbis a modernizált világban – általában szükségük van sztenderdizált nyelvre. Az ukránt – mint sok más szláv (és nem szláv) nyelvet – sikeresen sztenderdizálták a 19. század folyamán, legalábbis az ukrán nyelvterület egyes részein, bár számos probléma a 20. században továbbra is megoldatlan maradt, s néhány közülük mindmáig vitatott.

A „szelekció” (kiválasztás)

Az Einar Haugen által javasolt, széles körben elismert keretrendszer szerint a sztenderdizációs folyamat egyes formáknak a kiválasztásával kezdődik a változatok olyan sorából, amelyek egy adott (vagy inkább elképzelt) beszélőközösségben léteznek.1

A sztenderd nyelvváltozatok általában elősegítik a nyelvváltozatok közötti különbségek áthidalását, amelyek elsősorban a tér paramétere szerint fordulnak elő, mivel a legtöbb nyelv olyan regionális dialektusok körét fedi le, amelyeket a kiválasztási folyamat során különböző mértékben vehetnek figyelembe vagy hagyhatnak figyelmen kívül.2 Elméletileg elmondható, hogy minél nagyobb egy bizonyos terület dialektális változatossága, annál nehezebb a legmegfelelőbb sztenderd jellemzők kiválasztása, különösen, ha egy adott nyelvi változat nem egyértelműen érvényesül a teljes nyelvterületen, és ugyanakkor vannak olyan nyelvi jegyek, amelyeket nem használnak a nyelvterület azon részein, amelyeknek dialektusait a sztenderdizátorok a legmegfelelőbb általános alapnak választottak a sztenderd nyelvváltozathoz. Az ukrán dialektális differenciálódása sok más nyelvhez képest összességében igen csekély. Ez különösen a viszonylag fiatal délkeleti nyelvjárásokra vonatkozik, amelyeket az ukrán nyelvterület messze legnagyobb részén beszélnek, míg az északi és a délnyugati dialektusok még mindig meglehetősen közeliek, de archaikusabbak és ugyanakkor heterogénebbek.3

Az ukrán nyelv dialektusainak általános jellemzői azonban csupán az egyik oka annak, hogy a mai ukrán sztenderd alapja nagyrészt a délnyugati nyelvjáráson nyugszik. Más tényezők általában legalább ugyanolyan fontosak a kiválasztási folyamat során, mint egy nyelv dialektális differenciálódása. Ami az ukrán nyelvet illeti, az írásbeliség korábbi hagyományai itt kevésbé fontos szerepet játszottak, mint a vele többé-kevésbé szoros kapcsolatban lévő orosz vagy cseh nyelv esetében. Sokkal fontosabb az a tény, hogy Tarasz Sevcsenko, a nemzeti költő nagyrészt a saját délkeleti dialektusain alapuló nyelvváltozaton írt, és ezáltal folytatta az Orosz Birodalom korai modern ukrán irodalmának általános fejlődési irányát. Jelentős mértékben Sevcsenko nyelvének hatásával magyarázható az, hogy az 1860-as évektől kezdve a délkeleti dialektusok beszélői végül elfogadták az új sztenderd nyelvváltozat alapjául a délnyugati nyelvjárásokat (az északi nyelvjárások nem játszottak jelentős szerepet ebben a folyamatban, bár egyes neves ukrán írók, például Pantelejmon Kulis, erről a területről származtak).4

Míg a legtöbb szakember csak a regionális változatok kiválasztásának folyamatára egyszerűsíti a szelekciót,5 észszerűnek tűnik azt állítani, hogy ez a lépés szükségszerűen bekövetkezik, amikor a sztenderdizációt végzőknek szembe kell nézniük a nyelvi változatosság jelenségével.6 Ezért gondolnunk kell arra, hogy a sztenderdizációt folytatók hogyan tudnak megbirkózni a második legfontosabb változatossággal, nevezetesen a társadalmi paraméterek szerinti variációval, amely gyakran összefonódik más tényezőkkel, mint például az írásbeliség korábbi formái, beleértve a külföldieket is, stb.

Amikor az ukrán nyelvet a 19. század folyamán sztenderdizálták, a társadalmi változatosság kezdetben erősen korlátozott volt az egész ukrán nyelvterületen; alapvetően azért, mert tulajdonképpen az ukránnak „paraszti nyelv” státusza volt csupán (mint sok más nyelvnek ekkoriban), hiszen az ukrán elit vagy teljes mértékben asszimilálódott, vagy az ukránt csak családi nyelvként és a „köznép”-pel való érintkezésben használta. Ugyanekkor a domináns szomszédos nyelvek a modernitás nyelveként szolgálták az aszimmetrikus kétnyelvűség különböző konstellációit: mint az adminisztráció és oktatás, az üzleti szféra és a technikai fejlődés, valamint a városok domináns nyelvei. Az Orosz Birodalomban a 18. századtól az orosz egyre inkább az uralkodó nyelv szerepét töltötte be az ukrán nyelvű területeken (bár a 18. század második és a 19. század első felében az orosz társadalom egyes elitista köreiben a franciát továbbra is a legtekintélyesebb nyelvként használták).7 Galíciában a lengyel vált domináns nyelvvé, különösen azt követően, hogy Galícia az 1860-as években autonómiát nyert. Kezdetben a latin is fontos nyelv volt, ám hamarosan felváltotta a német, a Habsburg birodalom uralkodó nyelve.8 Bukovinában a németet a modernitás legfontosabb nyelveként használták, míg a latin és a lengyel hátra sorolódott, különösen miután Bukovinát 1849-től leválasztották Galíciáról.9 A Magyar Királyságban a latin kezdetben a legfontosabb nyelv volt, de a 19. század során a latint az ukrán nyelvű területeken belül és azon túl egyaránt fokozatosan lecserélték a magyarra; emellett a német fontos szerepet játszott számos nagyobb városban.10

Az ukrán parasztok az ukrán nyelvterület teljes területén ukránul beszéltek, de közülük sokan legalább korlátozottan ismerték az uralkodó vagy nem domináns szomszédos nyelveket is. Egyes területeken ezek a parasztok alkalmanként olyan ukrán nyelvváltozatokkal találkoztak, amelyek nem egyeztek meg a hétköznapi paraszti kommunikáció során használt kóddal. Különösen ez történt az osztrák (1867-től: osztrák–magyar) birodalom azon görög katolikus és (részben) ortodox egyházainál, ahol néhány pap továbbra is olyan ukrán nyelvváltozatokat használt a prédikációk során, amelyek különböző mértékben a koramodern ruszin irodalmi hagyományokat folytatták, ahol a katekizmusokat hasonló dialektusban írták, és ahol rendszeresen énekelték az ilyen nyelvváltozatban írott egyházi énekeket is (az utóbbiak a 19. században nem tartoztak az Orosz Birodalomhoz, ahol az ukránt tiltották az egyházak, sőt az ukrán egyházi szláv helyére is az orosz egyházi szláv nyelvváltozat került). Végeredményben az egyházi szláv emelkedett dialektusként meghatározó szerepet játszott az ukrán nyelvterület egészén, amelynek az Orosz Birodalmon kívüli részein az ukránok továbbra is az ukrán, és nem az orosz változatát használták.11 Hosszú távon azonban az ukrán írásbeliség valamennyi hagyományos fajtája inkább relikvia volt, mint modernizációs forrás; túl nagy volt a nyelvi távolságuk a mindennapi beszélt ukrántól.12 Röviden, a korai modern ruszin nyelvváltozatok valóban meghatározó szerepet játszottak a Habsburgok uralta területeken, legalábbis az 1848–1849-es forradalomig,13 csakúgy, mint egy-két évtizeden át az ukrán egyházi szláv, azonban mindkét korábbi írott nyelv jelentősen visszaszorult, amint az új, a délkeleti nyelvjárásokra alapozott sztenderd nyelvváltozat modellje széles körben elterjedt, még a délkeleti nyelvjárási területen kívül is (különösen 1861 után).14

Kodifikáció és elterjesztés

A 19. század folyamán a modern ukrán sztenderdizálóinak legalább két nagy problémát kellett megoldaniuk. Az ukrán területi dialektusokat illetően meg kellett teremteni egy sztenderdizált nyelvtant és szókészletet, amely az egész ukrán nyelvterületen elfogadható, azaz a tervezett beszélőközösség gyakorlatilag minden tagja számára; a 19. század általános európai szellemiségével összhangban kodifikálniuk kellett ezeket a normákat, ha azt kívánták, hogy nyelvüket olyan komolyan vegyék, mint a többi nyelvet. Az ukrán nyelvváltozatok társadalmi változatai tekintetében a sztenderdizálóknak hozzá kellett járulniuk ahhoz, hogy valódi társadalmi rétegződést alkossanak az ukrán nyelvű közösségen belül, azaz fejlesszék az ukrán sztenderd emelkedett stílusváltozatait, és egy olyan modern sztenderdet hozzanak létre, amely a kommunikáció minden szféráját képes lefedni. E célból meg kellett teremteni az ukrán terminológiát és a funkcionális stílusokat. Ez a rétegződés azonban csak akkor valósulhatott meg, ha az ukrán nyelvű közösség egyre változatosabbá válik, és többé-kevésbé készen áll elfogadni az ukrán használatát a fent említett területeken.

Ami az első feladatot illeti (kiválasztás a kodifikáció szintjéig), ez a 19. század folyamán alapvetően megoldódott, de kizárólag Galíciában és Bukovinában, ahol az osztrák birodalom viszonylag liberális nemzetiségi és nyelvpolitikája lehetőséget teremtett az ilyen fejlődésre.15 Az ukrán nyelv sztenderdizálása azonban elsősorban a közös nyelvhasználati gyakorlat kialakulásának köszönhetően sikerült, hiszen a (nagyon sok) 19. századi galíciai nyelvtan egyike sem írta le a fejlődő modern ukrán sztenderd nyelvváltozat normáit úgy, mint Roman Smal-Stoc’kyj és Theodor Gartner 1893-ban kiadott rutén nyelvtana.16 A szókincs kodifikációját illetően nagyobb előrelépés történt Galícián kívül is, lásd például Umanec és Szpilka orosz–ukrán szótárát, melyet 1893–1898 között Lvivben jelentettek meg,17 de az odesszai ukrán „Hromada” készítette, valamint Csopey László 1883-as szótárát.18 Összességében a 19. században megjelent első hiteles szótárak többé-kevésbé közvetlen és meghatározó hatást gyakoroltak a modern ukrán sztenderd továbbfejlesztésére, ám viszonylag későn jelentek meg (Omeljan Partyckij német–rutén szótára 1867-ben és mindenekelőtt Jevhen Zselehivszkij és Sofronij Nedilszkij kisorosz–német szótára19 1886-ban).20

A második feladat (az ukrán nyelvváltozatok társadalmi és stilisztikai differenciálódása) vonatkozásában a nyelvpolitika még meghatározóbb szerepet játszott. Az Osztrák Birodalom társadalompolitikai helyzete és (1867-től) az Osztrák–Magyar Monarchia osztrák felének közigazgatása lehetővé tette a galíciai és később a bukovinai ukránoknak, hogy bevezessék az ukrán használatát alapvetően az összes kommunikációs szférában, a szépirodalomtól és a napilapoktól kezdve a birodalmi törvények, az üzleti levelezés és a tudományos közlemények publikálásában az olyan tudományterületeken, mint például a fizika és a matematika (ezt példázza az úttörő „A Nemzeti Tarasz Sevcsenko Nemzeti Tudományos Társaság Közleményei”).21 Semmi hasonló nem volt elérhető Galícián és Bukovinán kívül, mivel az ukrán nyelv fejlesztését az Orosz Birodalomban betiltották, és az ukrán nemzeti és nyelvi mozgalom az Osztrák–Magyar Monarchia magyar felében lemaradásban volt a Kárpátok túloldalához képest.

Kivitelezés és elterjesztés

A nyelvek sztenderdizálásának célja, hogy lehetővé tegye a feltételezett beszélőközösség tagjai számára a sztenderdizált kódok megosztását egymás között, hogy egyszerűbben kommunikáljanak a közösségen belül. Ez csak a beszélőközösségen belüli sikeres kommunikáció eredményeképpen lehet hatékony, azaz csak akkor, ha a sztenderd változatot sikeresen használják egymás között a beszélőközösség tagjai, és a sztenderd norma általánosan elfogadottá válik (Einar Haugen felváltva beszél elterjesztésről vagy elfogadásról mint a sztenderdizáció folyamatának külön lépéseiről). Csak ha a sztenderd nyelvváltozat sikeresen elterjed a beszélőközösségen belül, akkor nem fognak többé a közösségben egymással versengő, egymást gyakran kizáró, ugyanakkor egyazon kódhoz tartozó változatokat használni. Még ha a beszélők időnként különböző szituációkban továbbra is nem-sztenderd formákat használnak is, a sztenderd nyelvváltozat tartja össze a beszélőközösséget azzal, hogy egységes és közös kódként funkcionál, amelyhez a csoport minden tagja egyformán fordulhat, amikor sztenderd normára vagy a sztenderden alapuló más nyelvváltozatra van szükség.22

Összességében ez a közös sztenderd nyelvváltozat az, ami bizonyos értelemben végül megszilárdítja és meghatározza az adott beszélőközösséget. Következésképpen megfigyelhető, hogy mindaddig, amíg egy beszélőközösségben nincs megfelelően meghonosodva és elfogadva egy közös sztenderd, bármely olyan nyelvváltozat, amelyet az adott nyelv nyelvjárásaként kezelnek, egy történelmi pillanatban egy különálló, „új nyelv” státuszra tehet szert. Másrészt, a sikeres sztenderdizáció előtt azokat a nyelvváltozatokat, amelyeket egy adott csoport sztenderd nyelvváltozata nyelvjárásaként kezelnek, akár egy másik csoport által használt sztenderd nyelv dialektusának tekinthetik, különösen akkor, ha ezek a nyelvek többé-kevésbé szorosan kapcsolódnak egymáshoz, és ha sztenderdizációjuk még folyamatban van.

Az ukrán nyelvterületet illetően nem meglepő, hogy az önálló ruszin (pontosabban: néhány, „ruszin”-nak nevezett) nyelv létrehozására irányuló különféle törekvések elsősorban a nyugati és délnyugati régiókban (elsősorban a mai Szlovákiában, részben Lengyelországban; Bácska külön eset) jelentkeztek, amelyek túlnyomórészt kívül esnek Ukrajna határain, és ahol, ebből következőleg, az ukrán sztenderdet nem sikerült teljes sikerrel elterjeszteni, mint más régiókban; miközben az Ukrajnához tartozó Kárpátalján ez a projekt elvetéltnek tűnik.23 Ugyanakkor a nyugat-poliszjei sztenderd létrehozására irányuló kísérletek néhány észak-ukrajnai régióban és Belarusz déli részén nagyrészt efemer epizódnak bizonyultak, annak ellenére, hogy a sztenderd ukrán, jól ismert történelmi okok miatt, nem eresztett mély gyökeret az északi nyelvjárási régió területén.24

Figyelembe véve az elterjesztés sikerességének szerepét, megemlíthetjük, hogy bizonyos értelemben az ukrán sztenderdizálására legalább részben úgy lehet tekinteni, hogy sem a lengyel, sem az orosz nyelvet nem sikerült sikeresen elterjeszteni az ukrán beszélők többsége között egészen a 19. századig, bár a lengyel és az orosz értelmiségiek gyakran próbálták a „ruszin”-t vagy a „kisorosz”-t – vagyis az ukránt – a lengyel vagy az orosz nyelvjárásaként leírni.25

Mivel az elterjesztés folyamata nyilvánvalóan az intézmények, például az iskolák stb. hatalmától függ, nem meglepő, hogy az ukrán nyelv sztenderdizációja leginkább Galíciában és Bukovinában sikerült, ahol az ukránok viszonylag széles nemzetiségi és nyelvi jogokat élveztek, szemben az Orosz Birodalommal, ahol Valujev hírhedt 1863-as direktívái (vagy a „valujevi körlevél”) éppen a néhány évvel korábban az úgynevezett „vasárnapi iskolák” keretében szerény léptékben létrejött ukrán sztenderd elterjesztésének tilalmára irányultak.26 Miután az 1876-os emsi ukáz az ukrán nyelvet lényegében a nyilvános kommunikáció minden területéről kitiltotta, az ukrán nyelv többé-kevésbé normális fejlődése lehetetlenné vált.27 Miután a nyelvi tiltásokat az 1905-ös forradalom során elvetették,28 az Orosz Birodalom területén továbbra lehetetlen volt az ukrán sztenderd elterjesztése, miközben Galícia és Bukovina állami iskolái, beleértve a gimnáziumokat, továbbá Lviv és Csernyivci egyes egyetemi tanszékei, valamint az olyan társadalmi népművelő intézmények, mint például a Proszvita Társaság és a Tarasz Sevcsenko Nemzeti Tudományos Társaság, jelentős mértékben hozzájárultak a mai ukrán sztenderd kialakulásához.29

Mikor kezdődik a sztenderdizáció folyamata, és mikor ér véget?

A nyelvészek különböző sztenderdizációs modelleket dolgoztak ki, de nyilvánvalóan továbbra is vitatott, hogy pontosan mit lehet a sztenderdizációs folyamat részeként kezelni, és mit nem. Ha nem a kodifikációról van szó (amely fontos szerepet játszik a folyamatban), hanem a „szelekcióról”, akkor magától értetődőnek lehet-e tekinteni például, hogy az olyan irodalmi művek – amelyek természetesen számos, az egyes sztenderd nyelvváltozatok alapját képező kiválasztási folyamat eredményei, még akkor is, ha nincsenek konkrét utalások arra ezekben az alkotásokban, hogy ezt a célt szolgálják –, mint például Ivan Kotljarevszkij 1798-as „Aineis” (Enejida) című műve, részei a sztenderdizációnak? Ráadásul egy szótár vagy egy nyelvtan egyszerűen értelmezhető egy nyelv kodifikációjához való hozzájárulásként, ha figyelmen kívül hagyjuk azt a tényt, hogy egyes nyelvtanok vagy szótárak egyszerűen csupán leírják azon nyelvváltozatok nyelvi jelenségeit, amelyek egy másik sztenderdizált nyelvtől való eltéréseknek tekinthetők, ami végső soron Olekszij Pavlovszkij „A kisorosz dialektus nyelvtana”30 című 1805–1818-ban kiadott grammatikájára is igaz.31 Továbbá, mi a legmegfelelőbb hozzáállás azokhoz a munkákhoz, amelyek egy adott nyelv sztenderdizációjára irányultak ugyan, de egyértelműen sikertelennek bizonyultak? Végül pedig: melyik pillanatban fejeződik be a sztenderdizációs folyamat?

Ami a sztenderdizáció kezdetét illeti, észszerűnek tűnik azt feltételezni, hogy – anélkül, hogy a sztenderdizációs programra vagy az adott programhoz való bizonyos kapcsolatra utalnának – mindazt, amit eddig elértek e téren, a nyelvi sztenderdizáció őstörténeti részeként kell kezelni, miközben magát a programot, függetlenül attól, hogy az mennyire szerény lehet, kiindulópontként kell értelmezni.32 Ami az ukrán nyelvet illeti, az Osztrák Császárságban ilyen programadó pontokat lehet találni az osztrák császári közigazgatás és Przemyśl meg Lviv görög katolikus egyházi intézményei között folytatott vitákban, különösen Ivan Mohyl’nyc’kyj révén, röviddel 1815 után. Az Orosz Birodalomban ilyen programra utaló jel található Izmail Sreznevskij 1834-es levelében, melyben azzal érvelt, hogy az ukrán kétségkívül kiteljesedett sztenderd nyelvvé válhat.33

Mindemellett a programszerű szempontokat valószínűleg döntő kritériumként kell értelmezni, ha kétség merül fel arról, hogy egy adott munkát szemlélhetünk-e a sztenderd nyelv történetének részeként, vagy sem, különösen, ha az adott nyelv esete jelentősen eltér a sztenderdizáció várható útjától. Más szavakkal, az olyan forrásokat, mint Ivan Mohyl’nyc’kyjnek az 1820-as évek elején készült, de nem publikált „ruszin nyelvtanát” az ukrán nyelv sztenderdizációs története részének kell tekintenünk, annak ellenére, hogy a nyelvváltozat, melyet kodifikál, és – még inkább – az a nyelv, amelyen íródott, nagyon távol van a modern ukrán sztenderdtől.34 Összességében a sztenderdizáció kezdetének és korai szakaszának számos aspektusa részben vagy akár egészében kétségtelenül továbbra is vitatható az ukrán nyelv vonatkozásában.

Visszatérve a sztenderdizáció lezárására vonatkozó kérdéshez, először is azt a kérdést tegyük fel szerényen, mikor ér véget a sztenderdizáció első szakasza általában, vagyis mikortól lesz egy nyelv végső soron sztenderdizált nyelv. Ebben a tekintetben azt mondhatjuk, hogy akkor áll fenn ez a helyzet, amikor az összes fent említett folyamat (szelekció, kodifikáció, elterjesztés és kidolgozás) már valóban előrehaladott állapotot ért el. Természetesen ez a meghatározás nagy teret hagy a vitára, és az ukrán nyelv esete ismét igazolja, hogy a probléma sokkal összetettebb lehet, mint az első pillantásra tűnik. Amint fentebb már említettem, az ukrán nyelv (állapota és státusza szerint) az 1890-es évek közepére alapvetően már rendelkezett egy teljes jogú sztenderddel, de ez csak Galíciára igaz. Ráadásul annak ellenére, hogy az ukrán sztenderdizációja Galíciában is a délkeleti nyelvjárási alapon nyugodott, az ukrán nyelv galíciai változata elkerülhetetlenül tipikusan jellemző galíciai sajátosságokat is mutatott (amelyek többségét később elhagyták a sztenderd változatból); s nemcsak azért, mert a délkeleti dialektusok idegenek voltak a galíciaiak számára, hanem azért is, mert a fent említett okok miatt az ukrán nyelv fejlődése az Orosz Birodalomban messze elmaradt a Galíciában elért szinttől, és az oroszországi területeken használt ukrán gyakorlatilag nem kínált modelleket az ukrán sztenderd további fejlesztéséhez. Nem meglepő tehát, hogy bár az Oroszországban élő ukránok jelentős része nagyon szkeptikusan viszonyult az ukrán nyelv galíciai változatához,35 a galíciai eredmények végső soron rendkívül fontos szerepet játszottak hosszú távon az ukrán nyelv általános fejlődésében.

Ezek az eredmények nagymértékben hozzájárultak az ukrán nyelv sikeres sztenderdizálásához az egykori Orosz Birodalom területén, amelyet az első világháború után a független Ukrajnában, majd a korai Szovjet-Ukrajnában hajtottak végre. Mivel a galíciai sztenderd változat nem vált teljes körben elfogadottá, az eredmény két sztenderd egymás mellett élése volt, amelyek nyelvtanukban alapvetően nem különböztek ugyan, de eltértek egymástól a szókincsben (és a frazeológiában).36 1927–1928-ban, az úgynevezett „ukránosítás” csúcsán, a Mikola Szkripnik népbiztos vezette szovjet közigazgatás megpróbálkozott egy közös ukrán sztenderd létrehozásával, de nem sokkal később, 1933-ban a sztálinisták elítélték az e téren elért bármely eredményt. A modern ukrán sztenderd galíciai változatát félretették, amikor Galícia területének nagy részét Szovjet-Ukrajnához csatolták, és az eredetileg ukrán nyelvű területek minden más része szovjet ellenőrzés alá került. Mindent egybevetve, mindmáig egynél több sztenderd ukrán nyelvváltozat van használatban mivel a szovjet érdekszférán kívül élő, szovjetellenes ukránok37 – elsősorban a második világháború utáni nyugati ukrán emigránsok – megtartották az 1927–1928-as normákat, és visszahozták őket az ukrán sztenderdről folytatott diskurzusba, miután Ukrajna végül 1991-ben függetlenné vált. Az 1927–1928-as normákhoz való részleges visszatérésre irányuló kísérleteket 1999 után elutasították ugyan, de a gyakorlatban az 1927–1928-as helyesírás és a hivatalos ortográfia (amely nagyrészt az 1933-as sztálinista helyesírási szabályzaton alapul) különböző kombinációi mindmáig egyidejűleg léteznek.38

Végezetül az a tény, hogy az ukrán nyelv egyfelől eléggé alaposan sztenderdizált, másrészt azonban kétségtelenül további kidolgozásra, fejlesztésre szorul, visszavezet bennünket ahhoz a fent felvetett kérdéshez, hogy mikor zárul le a sztenderdizáció folyamata. A válasz erre a kérdésre valószínűleg a legegyszerűbb mindazok közül, amelyek ebben a tanulmányban felmerültek: a sztenderdizáció soha nem érhet véget mindaddig, amíg sztenderd nyelvváltozatok léteznek, mivel minden természetes élő nyelv folyamatosan változik,39 és erre a sztenderdizációnak folyamatosan reagálnia kell.40 Ebben a tekintetben az ukrán sem lehet kivétel.

Angolból fordította: Máté Réka.

KRONOLÓGIA

A magyarországi ukrán kisebbség,
1988–2018

Dobos Balázs*

1988. május 3. Az MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztálya mellett 1984 óta működő Nemzetiségi Koordinációs Bizottság ülése áttekintette a kárpátaljai magyarok helyzetét, és annak kapcsán megfontolandónak tartotta „az ukránok” (ti. az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság) irányába teendő különböző gesztusok megtételét, köztük ukrán tanszék és ösztöndíjak alapítását Magyarországon.

1990. szeptember 27. Göncz Árpád köztársasági elnök Kijevben találkozott Leonyid Kravcsukkal, az Ukrán SZSZK Legfelsőbb Tanácsának elnökével. A tárgyalásokon az ukrán fél többek között hangot azon reményének, hogy Magyarország figyelemmel és gondoskodással fordul az ott élő, Ukrajnából elszármazott személyek felé.

1991. május 31. A Leonyid Kravcsuk elnök budapesti látogatása alkalmával aláírt dokumentumok között szerepelt a „Nyilatkozat a Magyar Köztársaság és az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság együttműködésének alapelveiről a nemzeti kisebbségek jogainak biztosítása területén”.

1991. július 16. Budapesten, 15 fő részvételével megalakult a Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesület. Az alakuló ülés az eredetileg tervezett „Magyarországi Sevcsenko Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesület” elnevezés helyett végül Sevcsenko nevének elhagyása mellett döntött. Az Egyesület céljai a „Magyarországon letelepedett ukránok, ruszinok tömörítése”, anyanyelvi művelődésük elősegítése, „az ukrán, ruszin kultúra ápolása és terjesztése”, a magyar néppel való barátság elmélyítése, kulturális rendezvények szervezése, valamint „az ukrán anyanemzettel és diaszpórával való kulturális kapcsolatok kiépítése”. A szervezet elnökévé Ruszin Emilt, az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének tudományos főmunkatársát, alelnökeivé pedig Neupauer Kamillt és Hartyányi Jaroszlavát választották meg.

1991. szeptember 20. A Fővárosi Bíróság jogerősen bejegyezte a Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesületet.

1991. december 4. A nemzeti és etnikai kisebbségi szervezetek költségvetési támogatásából elkülönített tartalékalap elosztásáról szóló 64/1991. (XII. 4.) Országgyűlési határozat első ízben részesítette költségvetési támogatásban a Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesületet.

1991. december 6. Antall József miniszterelnök Kijevben aláírta a magyar–ukrán alapszerződést, amelynek 17. cikke szólt a kisebbségi jogokról, kötelezettséget vállalva arra, hogy a felek lépéseket tesznek az 1991 májusában elfogadott közös nyilatkozatban és jegyzőkönyvben foglaltak megvalósítására.

1992. január 24. A nemzeti és etnikai kisebbségek jogairól szóló törvény előkészítése keretében megszületett a Belügyminisztérium – utóbb sokat bírált – törvénytervezete, amely a honos kisebbségek sorába elsőként vette fel az „ukrán (ruszin)” népcsoportot.

1992. február 6. A kormányülés elfogadta a Belügyminisztérium átdolgozott kisebbségi törvénytervezetét, és elrendelte annak az Országgyűlés elé terjesztését. E február eleji változat a honos kisebbségek felsorolásánál a „ruszin (ukrán)” kisebbséget említette.

1992. július 8. A Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesület Budapesten tartott rendkívüli közgyűlése Dmitro Tkacs magyarországi ukrán nagykövet jelenlétében leváltotta tisztségéből Ruszin Emilt, az Egyesület elnökét és a szervezet irányításával ideiglenesen Hartyányi Jaroszlava alelnököt bízta meg.

1992. szeptember. A nyíregyházi Bessenyei György Tanárképző Főiskolán Ukrán és Ruszin Filológiai Tanszék nyílt, amely 2013-ig működött.

1992. november 23. A Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesület közgyűlése a szervezet új elnökévé Hartyányi Jaroszlavát választotta meg.

1993. február 26. Antall József miniszterelnök megbeszélést folytatott Leonyid Kravcsuk ukrán államfővel Budapesten, amelyen az ukrán fél azon reményének adott hangot, hogy rövidesen Magyarországon is megszületik a kisebbségi törvény.

1993. április 30. Antall József miniszterelnök Ungváron találkozott Leonyid Kravcsuk ukrán államfővel, amelynek keretében az ukrán fél kifejezte azon reményét, hogy Magyarország törvényt fogad el az ukrán kisebbség jogainak a védelméről.

1993. június 23. Csúcs Lászlónak, a Magyar Rádió alelnökének és Wolfart Jánosnak, a Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Hivatal elnökének a megbeszélésén többek között szó esett egy tervezett ukrán nyelvű rádióadás indításáról.

1993. július 7. Az Országgyűlés 304 támogató szavazattal, 3 ellenszavazattal és 8 tartózkodás mellett elfogadta a nemzeti és etnikai kisebbségek jogairól szóló kétharmados törvényjavaslatot. Az utóbb kihirdetett 1993. évi LXXVII. törvény honos népcsoportnak ismerte el a magyarországi ukránokat.

1993. szeptember. A szegedi József Attila Tudományegyetemen ukrán nyelv és irodalom szak nyílt.

1993. november 15. A Magyarországi Ukrán, Ruszin Kulturális Egyesület közgyűlése – többek között az elfogadott kisebbségi törvényre és a Magyarországi Ruszinok Szervezetének kérésére hivatkozva – módosította az Egyesület Alapszabályát, a szervezet nevét Magyarországi Ukrán Kulturális Egyesületre (MUKE) változtatva.

1994. augusztus 19. Gál Zoltán, az Országgyűlés elnöke találkozott a magyarországi kisebbségi szervezetek vezetőivel. A megbeszélésen Hartyányi Jaroszlava, a MUKE elnöke azt kifogásolta, hogy a szervezetnek nem volt helyisége, és se a televízióban, se a rádióban nem biztosítottak számukra megszólalási lehetőséget.

1995. június 21. Horn Gyula miniszterelnök először fogadta hivatalában a nemrég megalakult tizenegy országos kisebbségi önkormányzat, valamint a ruszin és az ukrán kulturális szövetségek vezetőit.

1995. szeptember 19. Hivatalosan bejegyezték a Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus Magyarországi Orthodox Exarchátusát.

1996. január. Kétnyelvű hírlevél formájában megjelent a Hromada, a MUKE folyóiratának első száma.

1996. április 20. Gál Zoltán, az Országgyűlés elnöke az országos kisebbségi önkormányzatok megalakulásának első évfordulója alkalmából a Parlamentben fogadta a kisebbségi vezetőket, amely eseményre meghívást kapott Hartyányi Jaroszlava, a MUKE elnöke is, aki felszólalásában kitért arra, hogy a következő választások alkalmával az ukrán kisebbségnek is szándékában áll létrehozni az önkormányzatát.

1996. május 19. Szegeden, a József Attila Tudományegyetemen megrendezték az I. ukrainisztikai nemzetközi tudományos konferenciát.

1996. augusztus. A MUKE első alkalommal rendezett anyanyelvi táborozást Kemencén a vasárnapi iskola hallgatói, a Rahóból érkezett ukrán gyerekek, valamint a baktalórántházi gimnázium ukrán nyelvet tanuló diákjai számára.

1996. szeptember 5–6. A Magyar–Ukrán Parlamentközi Vegyes Bizottság az Ungváron tartott második ülésén áttekintette a magyarországi ukrán és az ukrajnai magyar kisebbség helyzetét és az azokkal kapcsolatos jogalkotói feladatokat.

1997. január 15. Tabajdi Csaba, a Miniszterelnöki Hivatal politikai államtitkára és Volodimir Jevtuh, Ukrajna Nemzeti Kisebbségi és Migrációügyi Állami Bizottságának elnöke budapesti találkozóján megállapodás született arról, hogy az év áprilisában a magyar fővárosban megnyílik az ukrán közösség székháza.

1997. február 19. A magyarországi ukrán kisebbség oktatási és kulturális tevékenységét szolgáló ingatlan biztosításáról szóló 2040/1997. (II. 19.) Kormányhatározat értelmében a kisebbségi koordinációs és intervenciós keret terhére a kormány székházat biztosított a MUKE számára, amelyben utóbb megnyílt az Ukrán Oktatási és Kulturális Központ. Az országos önkormányzat, 1999. januári megalakulását követően, szintén ebben a székházban kapott otthont.

1997. március 22. A MUKE és az ukrán nagykövetség Budapesten zenés-irodalmi esttel emlékezett meg Tarasz Sevcsenko születésének évfordulójáról.

1997. április 23. A magyar–ukrán kisebbségi vegyes bizottság budapesti ülésével egybekötve, a két tagozat vezetője, Tabajdi Csaba, a Miniszterelnöki Hivatal politikai államtitkára és Volodimir Jevtuh, Ukrajna Nemzeti Kisebbségi és Migrációügyi Állami Bizottságának elnöke a Zichy Jenő u. 10. szám alatt közösen felavatta az ukrán közösség kulturális központját.

1997. június 25. A bolgár, a görög, a lengyel, az örmény, a román, a szerb és a szlovén országos kisebbségi önkormányzat, valamint a Magyarországi Ruszinok Szervezete és a MUKE sem tartotta elfogadhatónak a magyar kormány törvénytervezetét a kisebbségek parlamenti képviseletéről, amely szerintük nem biztosította valamennyi elismert nemzeti és etnikai kisebbség számára a parlamentbe jutás reális lehetőségét.

1997. december 4. Hartyányi Jaroszlava, a MUKE elnöke sajnálatosnak nevezte, hogy az Országgyűlés csak a következő évben tárgyalja a választási törvény tervezett módosítását, amely biztosítaná a kisebbségek parlamenti képviseletét, mivel így kevesebb idejük marad a kisebbségeknek a választásokra való felkészülésre.

1998. január 29. Simkó János, a Magyar Rádió regionális és nemzetiségi adásokért felelős igazgatója tájékoztatóján bejelentette, hogy január 5-étől kezdve mind a 13 elismert kisebbség anyanyelvén sugároznak műsort.

1998. február 20. A MUKE a Ruszalka Dnyisztrova c. ukrán almanach megjelenésének 160. évfordulója alkalmából emléktáblát helyezett el az egykori királyi nyomda épületének falán a budai Várban.

1998. március 16. Megdöbbenését és szomorúságát fejezte ki Hartyáni Jaroszlava, a MUKE elnöke, hogy az Országgyűlés aznap nem szavazta meg a választási törvény módosítását, amely lehetővé tette volna a kisebbségek parlamenti képviseletét.

1998. március 20. A MUKE és a Kárpátaljai Magyarok Kulturális Szövetségének képviselői közösen leplezték Tokajban Hrihorij Szkovoroda ukrán filozófus-író emléktábláját.

1998. október 18. A kisebbségi önkormányzati választásokon a választók négy helyi ukrán kisebbségi önkormányzatot választottak meg eredményesen: Budapest IV. és IX. kerületében, Komáromban és Szegeden.

1998. november 10. A MUKE és a négy helyi ukrán kisebbségi önkormányzat közös felhívásban kezdett adománygyűjtésbe a kárpátaljai árvízkárosultak számára.

1999. január 24. A szavazásra jogosult 21 elektor közül 19 jelent meg a budapesti gyűlésen, hogy első alkalommal hozzák létre az országos ukrán kisebbségi önkormányzatot 15 képviselővel, akik valamennyien a MUKE színeiben szereztek mandátumot. Hartyányi Jaroszlava, az egyesület elnöke reményét fejezte ki, hogy az országos önkormányzat létrejötte a kulturális autonómia megteremtésének kezdetét jelentheti a hatezer fősre becsült magyarországi ukrán közösség számára.

1999. február 6. Miután a Parlamentben Kukorelli Istvántól, az Országos Választási Bizottság elnökétől – Göncz Árpád köztársasági elnök jelenlétében – átvehették a megbízóleveleiket, az Országos Ukrán Önkormányzat képviselői megtartották az önkormányzat alakuló ülését, amelynek elnökévé Hartyányi Jaroszlavát választották meg.

1999. február 23. Megválasztották a 9 tagú fővárosi ukrán kisebbségi önkormányzatot, amelynek elnöke Piller Katalin lett.

1999. június 17. A Fővárosi Ukrán Önkormányzat beköltözött új székhelyére, két, V. kerületi Akadémia utcai irodába.

2000. február. A Magyar Televízió 1994 óta működő Rondó című, közös nemzetiségi magazinműsora a bolgár, a görög, a lengyel, az örmény és a ruszin kisebbségeken kívül az ukrán közösségnek is elkezdett televíziós jelenlétet biztosítani.

2000. április 21. A VII. Budapesti Nemzetközi Könyvfesztivál keretében A nemzeti kisebbségek Magyarországon címmel nyílt kiállítás, amelynek keretében ukrán nyelvű köteteket és újságokat is bemutattak a kiállítóhelyen.

2000. augusztus 14. Oreszt Klimpus, Ukrajna budapesti nagykövete az ungvári Novini Zakarpattya megyei lapnak adott interjújában történelmi jelentőségűnek nevezte a helyi és országos ukrán kisebbségi önkormányzatok létrejöttét Magyarországon.

2000. október 14. A Magyar Televízió Aranyfüst című, szombat reggeli magazinműsora tizenhárom részes sorozatban mutatta be a nemzeti és etnikai kisebbségek, köztük az ukrán közösség kultúráját, történelmét és mai helyzetét.

2001. február 10. A MUKE részvételével tartott rendezvényen a hazai kisebbségi ifjúsági szervezetek képviselői aláírták a Magyarországi Kisebbségek Ifjúsági Fórumának alapító okiratát Budapesten, a Németek Házában.

2001. május 30. Borisz Taraszjuk volt ukrán külügyminiszter, az Euroatlanti Együttműködési Intézet igazgatója a magyar–ukrán viszonnyal kapcsolatban kijelentette, hogy továbbra is nagy tapintattal kell foglalkozni az ukrajnai magyar és a magyarországi ukrán kisebbség jogainak biztosítását érintő kérdésekkel.

2001. november 16. Az Ukrán Országos Önkormányzat támogatásával Budapesten zajlott le az Európai Ukránok X. Kongresszusa abból az alkalommal, hogy a MUKE a héten ünnepelte fennállásának 10. évfordulóját. A 21 országból érkező mintegy 50 résztvevőt köszöntötte Oreszt Klimpus nagykövet is.

2001. november 17. A MUKE tízéves jubileuma alkalmából, a tihanyi templomdombon felavatták I. András magyar király és hitvese, Anasztázia kijevi nagyhercegnő szobrát.

2002. március 8. Nyolc országos önkormányzat, köztük az ukrán közös nyilatkozatban szögezte le, hogy törvény- és alkotmánysértőnek tartják, hogy a 2002-es választások alkalmával sincs lehetőségük a kisebbségeknek arra, hogy megválasszák országgyűlési képviselőiket. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke arra is emlékeztetett, hogy bár kormányhatározat volt róla, a testületnek továbbra sincs önálló székháza.

2002. szeptember. Megkezdte a működését az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karának Szláv és Balti Filológiai Intézetén belül az Ukrán Filológiai Tanszék.

2002. október 20. A kisebbségi önkormányzati választásokon a választók 12 helyi ukrán kisebbségi önkormányzatot választottak meg eredményesen: az előző ciklusban már működő IV. és IX. kerületi, valamint a komáromi és szegedi testületekhez csatlakozott a főváros II. és XVI. kerülete, Komló, Miskolc, Nyíregyháza, Pécs, Vác, illetve Várpalota.

2002. november 14. Az MTI értesülése szerint több önkormányzat, köztük az ukrán jelezte azon igényét az Országos Választási Iroda illetékeseinek, hogy az országos önkormányzat elektori gyűlését ukránul szeretnék megtartani annak érdekében, hogy ne tehessenek szert befolyásra a szerintük nem a közösséghez tartozó személyek.

2003. január 13. A Fővárosi Közgyűlés tárgyalójában megválasztották a Fővárosi Ukrán Önkormányzatot: a 24 budapesti ukrán elektorból 22 vett részt a gyűlésen, és 17-en adták le a szavazatukat. A megválasztott testületbe hét tagot a MUKE jelölt, ketten pedig függetlenként szereztek mandátumot.

2003. január 18. A megválasztott 69-ből 51 fő részvételével az elektorok a BM Duna Palotában választották meg az eddigi 15-ről 21 fősre bővült Országos Ukrán Önkormányzatot.

2003. január 24. Megtartotta alakuló ülését az Ukrán Országos Önkormányzat, amely elnökké ismételten Hartyányi Jaroszlavát, alelnökeivé pedig Kravcsenko Györgyöt és Sajtos Natáliát választotta.

2003. február 20. Nyíregyházán, Anatolij Zlenko külügyminiszter megnyitotta az Ukrán Főkonzulátust.

2003. február 21. Budapesten felavatták az Ukrán Nagykövetség új épületét Anatolij Zlenko külügyminiszter jelenlétében.

2003. április 15. Az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi és vallásügyi bizottsága meghallgatta Hartyányi Jaroszlavát, az Ukrán Országos Önkormányzat elnökét, aki elmondta, hogy a választások eredményeként az autentikusnak elismert testületek mellett három, szerintük részben oroszok, részben kárpátaljai magyarok által létrehozott önkormányzat alakult meg. Ezért támogatott minden olyan szigorítást, amely biztosítja, hogy csak az adott közösséghez tartozók választhassanak kisebbségi önkormányzatokat, kivéve a választási regisztrációt, mellyel kapcsolatban fenntartásaik vannak.

2003. október 22. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke elmondta, hogy a testület az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi és vallásügyi bizottságához fordult, hogy a hetvenedik évforduló kapcsán a parlament minősítse népirtásnak az 1932-1933-as ukrajnai éhínséget.

2003. november 24. Az Ukrán Országos Önkormányzat kezdeményezésére az Országgyűlés 347 igen szavazattal elfogadta az ukrajnai nagy éhínség (ukrán szóval: Holodomor) 70. évfordulója alkalmából a megemlékező határozatát.

2003. december 1. Mádl Ferenc köztársasági elnök az országos kisebbségi önkormányzatok vezetőivel találkozott Budapesten. A találkozót követően Hartyányi Jaroszlava, az ukrán testület elnöke elmondta, hogy míg a nagyobb létszámú kisebbségek támogatták, a kisebbek ellenezték a kisebbségi választói névjegyzékek bevezetését.

2004. január 20. A bolgár, a görög, a lengyel, az örmény, a román, a szerb és az ukrán országos önkormányzatok közös állásfoglalásban bírálták a kisebbségi joganyag módosítására vonatkozó legutolsó törvénytervezeteket, és kezdeményezték, hogy a kormány folytassa ez ügyben a tárgyalásokat a kisebbségekkel. Álláspontjuk szerint a névjegyzék bevezetése sem tudná megakadályozni a „kakukktojások” bejutását a kisebbségi önkormányzatokba.

2004. február 26. A kisebbségi joganyag módosításával kapcsolatban, a Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Hivatalban, az országos önkormányzatok vezetőivel tartott utolsó egyeztetésen Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke úgy fogalmazott, hogy „tudomásul vesszük, hogy ránk erőltetik a választói névjegyzéket”.

2004. március 23. Az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi és vallásügyi bizottságának ülésén, a kisebbségi joganyag módosításáról szóló törvényjavaslat vitájában Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke kifejtette, hogy szerinte a névjegyzék sem akadályozza meg azt, hogy jól szervezett, nem az adott kisebbséghez tartozók kisebbségi önkormányzatot alakítsanak.

2004. június 4. A kisebbségi ombudsmanhoz fordult a fővárosi ukrán önkormányzat, mert a Fővárosi Önkormányzat illetékes bizottsága nem kérte ki a testület véleményét Tarasz Sevcsenko költő szobrának elkészítése és felállítása ügyében.

2004. november 19. Ünnepélyesen megnyitották az Ukrán Országos Önkormányzat új, Hajós utcai székházát.

2005. június 8. Tizenkét országos önkormányzat, köztük az ukrán közös nyilatkozatban üdvözölte, hogy megszületett a megállapodás az MSZP és a Fidesz között a kisebbségi törvény módosítása ügyében. A nyilatkozathoz különvéleményt fűzött a bolgár, a lengyel, a román és az ukrán önkormányzat, amelyben azt kifogásolták, hogy a törvény „személyi hatályának szűkítése igen hátrányosan érinti a magyarországi kisebbségek jelentős részét, szerzett jogokat von el a közösségek tagjaitól”.

2005. szeptember 30. Kilenc országos önkormányzat, köztük az ukrán levélben fordult az Országgyűlés elnökéhez, mert véleményük szerint a Magyar Rádió kisebbségi adásainak sugárzása kilátástalan helyzetbe került.

2005. október 4. Az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi és vallásügyi bizottsága meghallgatta Hartyányi Jaroszlavát, az Ukrán Országos Önkormányzat elnökét a Magyar Televízió A szólás szabadsága című műsorának július 17-ei adásában elhangzottakkal kapcsolatban. Az adásban Friderikusz Sándor műsorvezető kérdésére, Lantos István, a Rendészeti Biztonsági Szolgálat Különleges Szolgálata Parancsnokságának igazgatója elmondta, hogy a rendőrség folyamatos ellenőrzés alatt tartja és elemzi az ukrán közösséget.

2005. október 18. Az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi és vallásügyi bizottsága elvi állásfoglalásban ítélte el a Magyar Televízió A szólás szabadsága című műsorának július 17-ei adásában elhangzott, az ukrán kisebbséget sértő megnyilatkozásokat. A Magyar Televízió utóbb bocsánatot kért az Ukrán Országos Önkormányzattól és a hazai ukrán közösségtől az elhangzott kijelentésekért.

2006. március 24. A MUKE székházában megnyílt a Markiján Saskevics nevét viselő könyvtár.

2006. május 27. Az Ukrán Kulturális és Oktatási Központban tartotta elnökségi ülését a 29 ország ukrán szervezeteit tömörítő Európai Ukránok Kongresszusa.

2006. október 1. A kisebbségi önkormányzati választásokon, az előzetesen regisztrált mintegy 1084 ukrán választó (július 15-i állapot szerint) 19 ukrán önkormányzat jelöltjeire voksolhatott. A magyarországi kisebbségek sorában legalacsonyabb, kevesebb mint 48%-os részvétel mellett a MUKE 59 jelöltjéből mindegyik, a Kijevi Rusz Magyarországi Ukrán Hagyományőrző Egyesület 42 jelöltjéből pedig 36 szerzett mandátumot. Eredményes volt a választás Budapest II., IV., VIII., IX., XI., XVI. kerületeiben, Komlón, Pécsett, Abaújkéren, Abaújszántón, Encsen, Mérán, Miskolcon, Szegeden, Székesfehérvárott, Komáromban, Vácott, Nyíregyházán és Várpalotán.

2006. október 2. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke kijelentette, hogy a kisebbségi önkormányzati választásokon létrejött ukrán testületek harmadának semmi köze sincs az ukrán nemzetiséghez, ezért első körben a választási szervekhez és a bírósághoz fordulnak annak kimondása érdekében, hogy jogellenesen írtak ki választásokat olyan településeken – különösen Borsodban –, ahol a népszámlálás szerint senki nem vallotta magát az adott kisebbséghez tartozónak.

2007. március 20. Szegedi székhellyel létrejött a Dél-magyarországi Ukrán Egyesület, amelynek céljai az ukrán-magyar családok, gyermekek, diákok és társadalmilag hátrányos helyzetű csoportok segítése, támogatása, ukrán és magyar népcsoportok közötti kapcsolatok erősítése, valamint oktatási, nevelési, szociális és karitatív tevékenység.

2007. május 26. Székesfehérváron első alkalommal rendezték meg a Nemzetiségek Napját, amelynek keretében műsorral bemutatkozott az előző évben létrejött ukrán kisebbségi önkormányzat is.

2007. július 10-11. Sólyom László magyar és Viktor Juscsenko ukrán államfő budapesti találkozóján Juscsenko nyilatkozatban mondott köszönetet Magyarországnak az ukrán kisebbség támogatásáért. Az államfők a budai Fő utcában közösen leplezték le Tarasz Sevcsenko szobrát.

2007. július. Az Ukrán Országos Önkormányzat intézményeként létrejött az Ukrán Kulturális és Dokumentációs Központ Budapesten.

2007. szeptember 13. Kállai Ernőnek, a nemzeti és etnikai kisebbségi jogok országgyűlési biztosának kezdeményezésére megalakult a II. Kisebbségi Kerekasztal, a magyarországi kisebbségek érdekképviseleti és egyeztető fóruma. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke ezzel kapcsolatban elmondta, hogy a kulturális autonómia nem sérül sem a kerekasztal létrehozásával, sem az ombudsmani képviselettel.

2007. október 30. Az Országgyűlés Emberi jogi, kisebbségi, civil- és vallásügyi bizottságának ülésén, Kállai Ernő kisebbségi ombudsmannak a kisebbségi önkormányzati választásokról szóló jelentését követően az országos önkormányzatok elnökei megerősítették, hogy a megválasztott önkormányzataik mintegy 10%-a nem az adott közösséghez tartozik. Hartyányi Jaroszlava úgy fogalmazott, hogy ezeknek a „deszantos képviselőknek” a megválasztását politikai erők segítették, és erre bizonyítékaik is vannak.

2008. szeptember 16. Magyarországon létrejött az Ukrán Görögkatolikus Egyház pasztorációs és migrációs osztálya. Az intézmény „tanácsadó és koordináló szervezetként működik, lelkipásztori gondoskodással övezi a híveket azokban a térségekben, ahol az egyház nem rendelkezik kiépített intézményrendszerrel, illetve közreműködik az új egyházi struktúrák kialakításában”.

2008. szeptember 21. Az Ungváron tizedik alkalommal megrendezett, Szülőföldem szép határa című, nemzetközi kisebbségi rádió- és tévéfesztivál második helyezettje a Magyar Televízió Ez tetszik nekem című alkotása lett. Alkotója, Pádár Márta egy Munkácsról Magyarországra áttelepült ukrán nemzetiségű és anyanyelvű fiatalember életét, a magyar társadalomba való beilleszkedését mutatta be. A dokumentumfilm elnyerte a tévékritikusok különdíját is.

2008. november 10. Ukrán tiszteletbeli konzulátus nyílt Szegeden.

2008. december 18. A budapesti Petőfi téri parkban ünnepélyesen megszentelték azt a földdarabot, ahol az 1932–1933-as ukrajnai éhínség áldozatai előtt tisztelgő emlékjel fog állni.

2009. június 23. Strasbourgban, az Európa Tanács Migrációs, Menekültügyi és Bevándorlási Bizottságának ülésén részt vett Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke.

2009. április 29. Budapesten Viktor Juscsenko ukrán államfő részvételével felavatták a három méter magas, gyertyát ábrázoló márvány Holodomor-emlékművet.

2010. szeptember 30. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke úgy nyilatkozott, hogy a kiírt 23 ukrán kisebbségi önkormányzati választásból 9-et nem lenne szabad megtartani, mert sem a jelöltek, sem pedig a névjegyzékbe feliratkozottak nem ukránok. Szerinte a Miskolcon bejegyzett Kijevi Rusz Egyesület foglalkozott ezeknek az álukránoknak az indításával, és sürgette, hogy az Országgyűlés törvénymódosítással vegye elejét a további hasonló eseteknek.

2010. október 3. A kisebbségi önkormányzati választásokon, az előzetesen regisztrált mintegy 1338 ukrán választó 23 ukrán önkormányzat jelöltjeire voksolhatott. A magyarországi kisebbségek sorában egyik legalacsonyabb, 45%-os részvétel mellett a MUKE 58 jelöltjéből 56, a Kijevi Rusz Magyarországi Ukrán Hagyományőrző Egyesület 43 jelöltjéből pedig 36 szerzett mandátumot. Eredményes volt a választás Budapest II., IV., VIII., IX., XV., XVI., XX. kerületeiben, Komlón, Pécsett, Abaújkéren, Abaújszántón, Forrón, Ináncson, Kázsmárkon, Mérán, Miskolcon, Szegeden, Székesfehérvárott, Komáromban, Vácott, Nyíregyházán, Várpalotán és Veszprémben.

2010. november 27. Holodomor-emléktáblát avattak Csömörön a Gloria Victis Emlékhelyen.

2011. január 9. A 21 fős Ukrán Országos Önkormányzat választásán a MUKE 13, míg a Kijevi Rusz Magyarországi Ukrán Hagyományőrző Egyesület 8 mandátumot kapott.

2011. január 11. Hartyányi Jaroszlava, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke a Népszavának úgy nyilatkozott, hogy tarthatatlan, hogy olyan településeken, ahol ukrán még nem is járt, ismeretlen szervezetek ukrán kisebbségi önkormányzatokat alakítanak, főként Borsod-Abaúj-Zemplén megyében.

2011. február 5. Hangos viták kísérték az Ukrán Országos Önkormányzat alakuló ülését a MUKE 13 és a Kijevi Rusz 8 képviselője között. Az esküt csak a nagyobbik frakció tagjai tették le ukránul, az utóbbiak ugyanezt magyarul tették meg. Elnökké – immár negyedik ciklusra – 13:8 arányban Hartyányi Jaroszlavát választotta a testület.

2011. március 4. Lomnici Zoltán, az Emberi Méltóság Tanácsának elnöke bejelentette, hogy a testület vezetői a következő héten Kárpátaljára látogatnak, hogy felmérjék a vereckei honfoglalási emlékművet ért károkat. A látogatásra meghívták Hartyányi Jaroszlavát, az Ukrán Országos Önkormányzat elnökét is, aki jelezte a részvételi szándékát.

2012. május 4. Budapesten bemutatták Bendarzsevszkij Anton és Maczelka Márk Csernobil öröksége: a zóna című magyar dokumentumfilmjét.

2012. szeptember 19. Nyíregyházán átadták a Nemzetiségek Házát, amely a városban működő hat, köztük az ukrán nemzetiségi önkormányzat számára biztosított egységes működési feltételeket.

2012. október 4. Szabó Máté, az alapvető jogok biztosa a nemzetiségi pedagógusképzés hiányterületeire is tekintettel szorgalmazta, hogy teremtsék meg ukrán nyelvből is a hazai, államilag elismert, akkreditált nyelvvizsga lehetőségét.

2014. április 6. Az országgyűlési választásokon az Ukrán Országos Önkormányzat listája 293 érvényes szavazatot kapott, amellyel a listavezető Hartyányi Jaroszlavát ukrán nemzetiségi szószólóvá választották.

2014. július 21. Szegedi székhellyel létrejött a Csongrád Megyei Ukránok Kulturális Egyesülete a megyében élő ukránok aktivizálása, identitásuk megőrzése, valamint érdekeik védelme és képviselete céljából.

2014. október 12. A nemzetiségi önkormányzati választásokon az előzetesen regisztrált 1362 ukrán választó 16 települési ukrán önkormányzat jelöltjeire voksolhatott, akik egyedül a MUKE színeiben indultak. Eredményes volt a választás Budapest II., IV., VII., VIII., IX., X., XI., XX., XXI. kerületeiben, Miskolcon, Szegeden, Szolnokon, Vácott, Nyíregyházán, Várpalotán és Veszprémben. A 15 tagú Ukrán Országos Önkormányzat mellett Budapesten megválasztották a 7 tagú Fővárosi Ukrán Önkormányzatot is.

2014. október 29. Megtartotta alakuló ülését az Ukrán Országos Önkormányzat, amely elnökévé Kravcsenko Györgyöt választotta. A testület korábbi vezetője, Hartyányi Jaroszlava nemzetiségi szószóló az összeférhetetlenség miatt lemondott önkormányzati képviselői mandátumáról. A megüresedő helyet utóbb a Nemzeti Választási Bizottság december 5-i ülése Burij Anatolijnak adta.

2015. március 4. Budapesti székhellyel létrejött a Magyarországi Ukrán Nemzeti Kisebbségekért Kulturális Alapítvány, amely fő céljai között a magyarországi ukrán nemzeti kisebbség kulturális tevékenységének elősegítését, a határon átnyúló magyar–ukrán kulturális kapcsolatok elősegítését, illetve Kárpátalja és Magyarország kulturális kapcsolatának elmélyítését jelölte meg.

2015. április 22. Az Országgyűlés nemzetiségi bizottságában, Patyi Andrásnak, a Nemzeti Választási Bizottság elnökének a nemzetiségi önkormányzati választások tapasztalatairól szóló beszámolója meghallgatását követően Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló kijelentette, hogy a választások kitűzésekor nem lehet eltekinteni a népszámlálási adatoktól, de azt „szinkronba kellene hozni” a választásokon való részvétel érdekében regisztráltak adataival.

2015. június 8. Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló a napirend előtti parlamenti felszólalásában megemlékezett az egyéves szószólói rendszerről, amellyel kapcsolatban kiemelte, hogy azzal több mint húszéves mulasztást pótoltak, és immár mérföldkővé vált a nemzetiségi politikában.

2016. január 17. Veszprémi székhellyel létrejött a Dnipro Ukrán Kulturális Egyesület, amelynek céljai között szerepel az ukrán kultúra ápolása, a népi és vallási tradíciók megőrzése.

2016. március 22. Az Országgyűlés nemzetiségi bizottsága egyebek mellett megtárgyalta a közszolgálati tisztviselőkről szóló törvény módosításáról szóló kezdeményezését, amelyet Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló nyújtott be a szerb és a bolgár szószólóval közösen. A javaslat lényege az volt, hogy az alanyi jogon járó nyelvpótlékok listáját bővítsék ki a magyarországi nemzetiségi nyelvekkel is.

2016. szeptember 26. Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló a parlamenti napirend előtti felszólalásában megemlékezett Ukrajna függetlenné válásának 25. évfordulójáról és köszönetet mondott a szolidaritásért és a támogatásért. Kiemelte, hogy Ukrajna visszatérése Európába továbbra is jelenlévő törekvése az ukrán népnek, a magyarországi ukránoknak és a kárpátaljai magyaroknak egyaránt.

2016. október 14. Az Ukrán Országos Önkormányzat és az Ukrán Nagykövetség csatlakozott ahhoz a nemzetközi akcióhoz, amely tiltakozott az Ukrajna elleni orosz agresszió ellen.

2016. november 24. Orbán Viktor miniszterelnök Budapesten fogadta Volodimir Hrojszman ukrán kormányfőt. A találkozón egyetértés volt abban, hogy a magyarországi ukrán és az ukrajnai magyar kisebbségek különös értéket jelentenek mindkét ország számára.

2017. június 19. A magyar kormány jóvoltából, az ukrajnai háborúban érintett családok gyermekeinek és kísérőiknek újabb csoportja érkezett magyarországi táboroztatásra. Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló úgy fogalmazott, hogy „Magyarország igazi szomszédként, barátként viselkedik”.

2017. június 29. Az Uránia moziban bemutatták a Holodomor – Keserű aratás c. kanadai történelmi játékfilmet.

2017. szeptember. A Nyíregyházi Egyetemen Ukrán Nyelv és Kultúra Intézeti Tanszék nyílt.

2017. szeptember 23. Kravcsenko György, az Ukrán Országos Önkormányzat elnöke sajtótájékoztatón hangsúlyozta, hogy nem értenek egyet a hónapban elfogadott új ukrajnai oktatási törvénnyel, és kifejezte azon reményét, hogy a döntést Kijevben visszavonják.

2017. szeptember 26. Az Országgyűlés magyarországi nemzetiségek bizottsága támogatta az Országgyűlés által szeptember 19-én elfogadott „a jogtipró ukrán oktatási törvény elítéléséről és az ellene való fellépésről” szóló 14/2017. (IX. 20.) Országgyűlési határozatot. Az ülést követően Hartyányi Jaroszlava ukrán nemzetiségi szószóló a tartózkodását azzal indokolta, hogy a hazai ukrán közösség már tiltakozott Petro Porosenko elnöknél az új törvény elfogadhatatlan nemzetiségi része miatt és kifejezte szolidaritását a kárpátaljai magyarokkal.

2018. február 9. Az Ukrán Országos Önkormányzat közgyűlése jóváhagyta az Önkormányzat jelölő szervezetként történő nyilvántartásba vételét a 2018-as országgyűlési választásokra, illetve zárt ülésen döntött a nemzetiségi lista állításáról. A lista élére Szuperák Brigitta került. Hartyányi Jaroszlava nemzetiségi szószóló csupán a lista harmadik helyét kapta meg.

2018. március 10. Megalakult a Transz-Kárpátia Magyar-Ukrán Üzleti Klub. A civil szervezet célja Ukrajna és Magyarország gazdasági kapcsolatai kedvező keretfeltételeinek fejlesztése, illetve az abban való közreműködés.

2018. április 8. Az országgyűlési képviselő-választásokra összesen 556-an regisztráltak ukrán nemzetiségi szavazókként, akik közül – a 2014-es adatokhoz képest valamivel kevesebben – 270-en adtak le érvényes szavazatot. A ciklusra így az ukrán nemzetiséget a listavezető Szuperák Brigitta képviseli szószólóként az Országgyűlésben.

2018. május 2. Közhasznú szervezetté alakult a Budapest központú Ukrán Nemzetiségi Egyesület.

2018. május 15. A magyarországi nemzetiségek bizottságában való meghallgatása során Szuperák Brigitta ukrán nemzetiségi szószóló megköszönte a magyar állam által a háborúban álló Ukrajnának nyújtott támogatásokat.

2018. június 26. Budapesten bemutatták A per. Az orosz állam Oleg Sentsov ellen című ukrán dokumentumfilmet.

2018. november 7. Ukrajna tiszteletbeli konzulátust nyitott Siófokon. Kijev egy magyar üzletembernek, Horváth Zoltánnak adott tiszteletbeli konzuli címet.

2018. november 16. Az Ukrajnai Nagy Éhínség 85. évfordulóján Szegeden felavatták Bogdan Korzs szobrászművész Holodomor-emlékművét.

Ukrajna, 1991–2018

Fedinec Csilla*

1991. április 1. Megszűnt a Varsói Szerződés, a közép-európai szocialista országok katonai szövetsége.

1991. június 28. Budapesti ülésükön a tagállamok feloszlatták a Kölcsönös Gazdasági Segítségnyújtás Tanácsát (KGST), a közép-európai szocialista országok gazdasági együttműködési szervezetét.

1991. június 30. Befejeződött a szovjet csapatok kivonulása Magyarországról.

1991. július 5. Kijevben az ukrán Legfelsőbb Tanács döntött a köztársaságban az elnöki (államfői) pozíció bevezetéséről.

1991. augusztus 10. Jeszenszky Géza magyar külügyminiszter megnyitotta a Magyar Köztársaság kijevi főkonzulátusának ungvári képviseletét.

1991. augusztus 18. A késő esti órákban Moszkvában rendkívüli bizottság vette át a hatalmat. Mihail Gorbacsov szovjet elnököt a Krímen tartották fogva. Moszkvában rendkívüli állapotot vezettek be, a hadsereget az utcára vezényelték.

1991. augusztus 19. Oroszország vezetői nyilatkozatban ítélték el a puccsot, ellenállásra szólították fel a lakosságot. Leonyid Kravcsuk ukrán elnök nyíltan nem foglalt állást. Az ungvári városi tanács viszont törvénytelennek minősítette a moszkvai hatalomátvételt.

1991. augusztus 20. Az ukrán Legfelsőbb Tanács Elnöksége kinyilvánította, hogy a moszkvai rendkívüli bizottság döntései Ukrajna területén nem érvényesek.

1991. augusztus 21. Moszkvában Borisz Jelcin orosz elnök bejelentette a puccs meghiúsulását. A katonaságot visszarendelték a laktanyákba.

1991. augusztus 24. Kijevben az ukrán Legfelsőbb Tanács rendkívüli ülésszakán kikiáltották Ukrajna függetlenségét. Ez a mai független ukrán állam (de facto) születésnapja.

1991. szeptember 4. Kijevben a Legfelsőbb Tanács épületére felhúzták a nemzeti kék-sárga zászlót.

1991. október 8. Kijevben a Legfelsőbb Tanács elfogadta az állampolgársági törvényt.

1991. október 22. A szovjet vezetés elítélte az 1956-os magyarországi szovjet beavatkozást.

1991. november 1. Kijevben a Legfelsőbb Tanács elfogadta az ukrajnai nemzetiségek jogairól szóló törvényt.

1991. december 1. Az Ukrajnában megtartott országos népszavazáson a lakosság 90%-a támogatta a köztársaság függetlenségét. A mai ukrán állam ekkor vált de jure függetlenné, ekkor vette kezdetét függetlenségének nemzetközi elismerése. Az ugyanezen a napon tartott elnökválasztáson Leonyid Kravcsuknak a választópolgárok 60%-a szavazott bizalmat.

1991. december 4. Megnyílt Magyarország kijevi nagykövetsége.

1991. december 6. Antall József magyar miniszterelnök Kijevbe látogatott. A látogatás során Leonyid Kravcsukkal aláírták a magyar–ukrán alapszerződést.

1991. december 7–8. A Breszt közeli Belovezsszkaja Puscsában Borisz Jelcin orosz, Leonyid Kravcsuk ukrán és Sztanyiszlav Suskevics belarusz elnök megegyeztek, hogy a Szovjetuniót felszámoltnak tekintik, s létrehozzák helyette a Független Államok Közösségét.

1991. december 10–12. Ukrajna, Belarusz és Oroszország semmisnek nyilvánította a Szovjetunió megalakulásáról szóló 1922. december 30-i szerződést.

1991. december 21. Alma-Atában (ma: Almati) a 15 volt szovjet tagköztársaságból 11 aláírta a Független Államok Közösségének megalakításáról szóló egyezményt.

1991. december 25. Lemondott Mihail Gorbacsov, a Szovjetunió elnöke.

1992. január 1. Ukrajna területén bevezették a hivatalos fizetőeszközt, a (szovjet) rubelt kiegészítő kupont.

1992. január 30. Helsinkiben Ukrajna az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ) tagja lett.

1992. március 24. Megnyílt Ukrajna budapesti nagykövetsége.

1992. június 25. Kijevben megalakult a kijevi patriarchátusnak alárendelt Ukrán Pravoszláv Egyház, amely 2018-ig nem nyert autokefáliát.

1992. június 16. Életbe lépett a magyar–ukrán alapszerződés.

1992. július 9. Moszkvában az Orosz Föderáció Legfelsőbb Tanácsa Szevasztopolt orosz várossá és a Fekete-tengeri flotta központi bázisává nyilvánította.

1992. szeptember 3. Leonyid Kravcsuk és Borisz Jelcin államfők jegyzőkönyvet írtak alá a Fekete-tengeri flotta körüli helyzet rendezéséről.

1992. november 18. Az ukrán Legfelsőbb Tanács ratifikálta az atomfegyverek korlátozásáról szóló Start-1 Egyezményt és a Lisszaboni Jegyzőkönyvet.

1993. június 7. Kezdetét vette Ukrajna történetének legnagyobb bányász sztrájkja a Donyec-medencében. A kiváló ok az élelmiszerárak drasztikus emelkedése. Az év a hiperinfláció éve volt az országban.

1993. október 19. Megtörtént Ukrajna és Oroszország energetikai rendszereinek teljes szétválasztása.

1994. január 14. Moszkvában Ukrajna, Oroszország és az USA háromoldalú egyezményt írtak alá az Ukrajna területén található atomfegyverek leszereléséről.

1994. március 23. Brüsszelben Ukrajna és az Európai Unió partnerségi és együttműködési egyezményt írt alá.

1994. március 27. Parlamenti választásokat tartottak Ukrajnában. A választási törvény sajátosságaiból adódóan az újabb és újabb pótválasztások elhúzódtak a következő soros parlamenti választásokig. 30 körzetben így sem sikerült képviselőt választani. Az egyetlen magyar képviselő a független jelölt Tóth Mihály lett. A legtöbb szavazatot pártként a kommunisták kapták. Rajtuk kívül még több mint tíz politikai alakulat került be a törvényhozásba.

1994. július 10. Az ukrajnai elnökválasztás második fordulójában az ország elnökévé Leonyid Kucsmát választották meg.

1994. november 16. Az ukrán Legfelsőbb Tanács törvényt fogadott el arról, hogy csatlakozik az 1968-as Atomsorompó Egyezményhez.

1994. december 5. Budapesten az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet konferenciáján aláírták a Budapesti Memorandum elnevezésű nemzetközi szerződést, amely biztonsági garanciákat nyújt a területi integritást vagy politikai függetlenséget érintő érő fenyegetés esetére az atomsorompó egyezményhez csatlakozó Ukrajnának, valamint Belarusznak és Kazahsztánnak. A memorandumot három atomnagyhatalom, Oroszország, az Amerikai Egyesült Államok és az Egyesült Királyság írták alá. Később Kína és Franciaország is támogató nyilatkozatot adott ki.

1995. április 4. Kijevben Ukrajna és Magyarország egyezményt írt alá a II. világháború során a másik ország területére került kulturális értékek visszaszolgáltatásáról és az együttműködésről.

1995. november 9. Ukrajna tagja lett az Európa Tanácsnak.

1995. június 1. Befejeződött az ukrajnai stratégiai atomfegyverek Oroszországba szállítása.

1996. június 28. Kijevben a Legfelsőbb Tanács elfogadta az ország Alkotmányát.

1996. szeptember 2. Az országban bevezették az új ukrán fizetőeszközt, a hrivnyát, amely a kuponnal legitimált szovjet rubelt váltotta fel.

1996. október 16. Kijevben a Legfelsőbb Tanács jóváhagyta az Alkotmánybíróság létrehozásáról szóló törvényt.

1996. május 21. Kijevben a Legfelsőbb Tanács jóváhagyta a helyi önkormányzatokról szóló törvényt.

1996. november 12. Ukrajna és Magyarország megállapodást kötött a határon átnyúló együttműködésről. A megállapodás a területi és helyi önkormányzatok közötti közvetlen kapcsolatok létesítéséhez nyújtott jogi kereteket.

1997. május 28–31. Leonyid Kucsma ukrán és Borisz Jelcin orosz elnök Kijevben aláírta a két ország közötti barátsági, együttműködési és partnerségi szerződést, amely többek között annullálja a szovjet időkből fennmaradt tartozásokat, húsz plusz öt évre bérbe adja az orosz haditengerészeti flottának a szevasztopoli kikötő nagyobb részét (kisebbik részét Ukrajna használja).

1998. március 1. Életbe lépett az Ukrajna és az Európai Unió közötti partnerségi és együttműködési megállapodás.

1998. március 29. Ukrajnában parlamenti választásokat tartottak. A legerősebb parlamenti párt ismét Ukrajna Kommunista Pártja lett. A kijevi parlament egyetlen magyar képviselője Kovács Miklós, a Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség elnöke.

1998. október 6. Kijevben a Legfelsőbb Tanács jóváhagyta a földtörvényt.

1998. október 27. Budapesten Magyarország és Ukrajna egyezményt kötött a katasztrófák és súlyos balesetek megelőzése és azok következményeinek felszámolása érdekében történő együttműködésről és kölcsönös segítségnyújtásról.

1999. január 19. Az ukrán elnök rendeletet írt alá a nem mezőgazdasági rendeltetésű földterületek eladásáról.

1999. március 25. Kijev közelében autóbalesetben meghalt Vjacseszlav Csornovil, a legerősebb jobboldali párt, az Ukrán Népi Mozgalom (RUH) elnöke, a közelgő elnökválasztás esélyese.

1999. április 1. Moszkvában Ukrajna és Oroszország elnökei kicserélték a ratifikált egyezményt, melyben Oroszország elismerte a független Ukrajnát és annak határait.

1999. április 23. Kijevben a Legfelsőbb Tanács törvénybe foglalta, hogy Ukrajna részt vesz a nemzetközi béketeremtésben.

1999. november 14. Az elnökválasztás második fordulójában ismételten Leonyid Kucsmát választották Ukrajna elnökévé.

2000. január 13. A 450 tagú ukrán Legfelsőbb Tanácsban először sikerült parlamenti többséget teremteni 237 képviselővel.

2000. április 16. Leonyid Kucsma elnök vitatott körülmények között megnyerte azt a népszavazást, amely nagyobb hatáskörrel ruházta fel a parlamenti ellenzékkel szemben.

2000. február 22. A Legfelsőbb Tanács eltörölte a halálbüntetést.

2000. szeptember 16–17. Meggyilkolták Georgij Gongadze oknyomozó újságírót.

2000. december 15. Végleg bezárták a Csernobili Atomerőművet.

2001. február. Az Európai Unió felszólította az ukrán hatóságokat, hogy indítsanak vizsgálatot Georgij Gongadze meggyilkolása ügyében. Ellenzéki megmozdulásokon elhangzott, hogy az újságíró halálában Leonyid Kucsma elnök is érintett.

2001. június 27. Az Ukrajnába látogató II. János Pál pápa boldoggá avatta a kárpátaljai Romzsa Tódor mártír püspököt (1911–1947), aki 1944–1947 között állt a Munkácsi Görög Katolikus Püspökség élén.

2001. december 5. Ukrajnában megtartották az első népszámlálást, amit máig nem követett újabb.

2002. április 7. A parlamenti választásokon az Egységes Ukrajnáért Blokk szerezte a legtöbb mandátumot. Gajdos István, az Ukrajnai Magyar Demokrata Szövetség támogatottja lett az ukrán parlament magyar képviselője.

2003. szeptember 19. Oroszország, Belarusz, Kazahsztán és Ukrajna egyezményt írt alá a gazdasági szövetséget jelentő Egységes Gazdasági Térség létrehozásáról.

2003. szeptember 24. – október 23. A Kercsi-szorosban Ukrajna és Oroszország konfliktusba keveredett, amikor az ukrán fennhatóságú Tuzla-szigethez orosz oldalról töltést kezdtek el építeni. A kérdést tárgyalásokkal rendezték, de Oroszország továbbra is vitatja a határvonalat.

2003. november 1. Magyarország és Ukrajna között bevezetésre került a vízumkényszer. Alig van olyan ország, ahová az ukrán állampolgárok szabadon utazhatnának, ami alól a volt szovjet tagköztársaságokból alakult független államok egy része sem kivétel.

2004. április 20. Az ukrán parlament ratifikálta az Egységes Gazdasági Térség létrehozásáról szóló orosz–belarusz–kazah–ukrán egyezményt.

2004. május 1. Többek között Magyarország, Lengyelország és Szlovákia csatlakozásával Ukrajna közvetlen szomszédságba került az Európai Unióval.

2004. szeptember 16. Románia a Hágai Nemzetközi Bírósághoz fordult a Fekete-tengerben, a Duna-deltával szemben található Kígyó-sziget hovatartozása ügyében. A kőolaj és földgáz lelőhely („sziget” vagy „szikla” része) Ukrajnához tartozik, a kontinentális talapzat egy részére azonban Románia is igényt tartott. A 2008-ban megszületett ítélet nyomán változatlanok maradtak az Ukrajna és Románia közötti határok, viszont Románia megkapta a Kígyó-sziget térségében igényelt tengeri terület nagyobb részét.

2004. október 31. Megtartották az elnökválasztás első fordulóját. Egyik jelölt sem érte el az eredményességhez szükséges 50% plusz egy szavazatot. A két legtöbb szavazatot szerzett jelölt jutott a második fordulóba.

2004. november 21. Megtartották az elnökválasztás második fordulóját Ukrajnában.

2004. november 22. Vlagyimir Putyin orosz elnök gratulált Viktor Janukovicsnak az ukrán elnökválasztáson aratott győzelméhez. Az alulmaradt Viktor Juscsenko az eredmény miatt tiltakozásra szólította fel híveit – „narancsos forradalom” (első Majdan).

2004. november 26. Havier Solana (Európai Unió), Aleksander Kwasniewski (Lengyelország), Ján Kubis (EBESZ), Valdas Adamkus (Litvánia), Borisz Grizlov (Oroszország) próbált közvetíteni Viktor Janukovics és Viktor Juscsenko között. Az utóbbi a választások megismétlését követelte.

2004. november 27. Az ukrán Legfelsőbb Tanács politikai válságnak nyilvánította az országban kialakult helyzetet, nem ismerte el a választási eredményt

2004. december l. Az ukrán parlament menesztette Viktor Janukovics miniszterelnököt, aki nem értett egyet a döntéssel és bírósághoz fordult.

2004. december 3. A Legfelsőbb Bíróság kimondta az elnökválasztás érvénytelenségét.

2004. december 8. A parlament módosította az Alkotmányt – szűkítette az államfő jogköreit.

2004. december 26. Ukrajnában megtartották a „narancsos forradalomnak” nevezett tiltakozási hullám eredményeként kiírt megismételt elnökválasztást, melyet Viktor Juscsenko nyert meg 51,99%-os szavazataránnyal.

2005. június 8. Az orosz Gazprom bejelentette, hogy véget akar vetni annak a barter-megállapodásnak, amelynek értelmében Kijev mintegy 25 milliárd köbméter orosz földgázt kap évente az Ukrajna területén áthaladó gáz tranzitjáért.

2005. november 22. Moszkva és Kijev nem tudott megállapodni a gázárról, ezért elmaradt Mihail Fradkov orosz miniszterelnök ukrajnai látogatása.

2005. november 23. Alekszandr Medvegyev, a Gazprom alelnöke „lopásnak” nevezte azt a kijevi bejelentést, miszerint Ukrajna közvetlenül kiszolgálná magát abból a gázvezetékből, amelyen az európai orosz export 90 százalékát szállítják, ha leállnának az Ukrajnának szánt orosz szállítások.

2005. december 13. Alekszej Miller, a Gazprom vezetője kijelentette, hogy januártól leállítják az ukrajnai szállításokat, ha Ukrajna nem írja alá a tarifaemelést.

2005. december 29. Vlagyimir Putyin orosz elnök hitelt ajánlott Ukrajnának, hogy piaci áron vehessék meg az orosz gázt, Viktor Juscsenko ukrán elnök azonban elutasította az ajánlatot.

2006. január 1. A Gazprom leállította a gázszállítást Ukrajnának.

2006. január 3. Moszkva helyreállította a nyugati importőröknek szánt gázmennyiség szállítását, és arra kérte az Európai Uniót: gyakoroljon nyomást Ukrajnára, hogy ne csapolja meg az Európának szánt gázt.

2006. január 4. Az orosz Gazprom és az ukrán Naftohaz megállapodott az Ukrajna által fizetendő gázárban.

2006. március 26. Parlamenti és helyhatósági választásokat tartottak Ukrajnában. A legtöbb szavazatot az elnökválasztáson vesztes Viktor Janukovics Régiók Pártja kapta. Ezúttal nem sikerült magyar képviselőt juttatni az ukrán parlamentbe – eltérően az előző három ciklustól.

2006. június 22. A három parlamenti frakció (Julia Timosenko Blokkja, Mi Ukrajnánk Blokk, Szocialista Párt) 239 képviselőből megalakította a „narancsos koalíciót”.

2006. július 7. A Szocialista Párt tagjai hivatalosan kiléptek a „narancsos koalícióból”. A választásokon győztes Régiók Pártja, valamint a Szocialista Párt és a Kommunista Párt megalakította a „válságellenes koalíciót”, amely Viktor Janukovicsot jelölte miniszterelnöknek.

2006. augusztus 4. A parlamenti többség Julia Timosenko helyébe Viktor Janukovicsot szavazta meg miniszterelnöknek.

2007. március 22. A kormánykoalíció úgy döntött, hogy „válságellenes koalíció” helyett „nemzeti egység koalíciója” néven működik tovább.

2007. április 2. Viktor Juscsenko államfő aláírta a rendeletet a parlament feloszlatásáról. Ugyanezen a napon a kormány alkotmányellenesnek nyilvánította a rendeletet és az Alkotmánybírósághoz fordult.

2007. szeptember 30. Közös megegyezéssel megtartották az előrehozott parlamenti választásokat. A Régiók Pártja 34,37%-ot, Julia Timosenko Blokkja 30,71%-ot, az államfő Mi Ukrajnánk – Népi Önvédelem Blokkja 14,15%-ot szerzett. Ezenkívül két párt jutott még be a törvényhozásba, közte az államfordulat óta változatlanul parlamenti erő Ukrajna Kommunista Pártja.

2007. december 18. Ismét Julia Timosenko lett Ukrajna miniszterelnöke.

2007. december 21. Nyolc új EU-s tagállam, közte Magyarország csatlakozásával a schengeni övezet elérte Ukrajna határát.

2008. április 2–4. A bukaresti NATO-csúcs napirendjén szerepelt az ukrán és a grúz Tagsági Akcióterv (MAP) ügye. A jelen levő Vlagyimir Putyin orosz elnök Ukrajnával kapcsolatban utalást tett arra, hogy az esetleges NATO-közeledés területi követeléseket vethet fel.

2008. május 16. Ukrajna hivatalosan a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) 152. tagjává vált.

2008. október 8. Viktor Juscsenko államfő feloszlatta a parlamentet.

2008. október 29. Az ukrán parlament nem szavazta meg az előrehozott választások finanszírozását rögzítő törvénytervezetet.

2008. november 11. Viktor Juscsenko államfő bejelentette, hogy elhalasztották a decemberre tervezett előrehozott választásokat.

2009. január 1. Oroszország felfüggesztette a gázszállítást Ukrajnába.

2009. január 7. A Gazprom leállította a tranzitgázt is.

2009. január 19. Oroszország és Ukrajna tíz évre szóló megállapodást írt alá az ukrajnai és az Ukrajnának szánt, illetve az Ukrajna területén át Európába irányuló gázszállításról. A két szerződést aláíró Julia Timosenkót 2011-ben a szerződések miatt a bíróság letöltendő börtönbüntetésre ítélte. A politikust 2014-ben engedték szabadon és rehabilitálták. 2017 végén, illetve 2018 elején a Stockholmi Kereskedelmi Kamarához tartozó választott döntőbíróság mindkét szerződés ügyében Ukrajnának adott igazat, túlzott mértékűnek ítélve az orosz követeléseket.

2009. március 23. Ukrajna és az Európai Unió Brüsszelben megállapodást írt alá az ukrajnai gázszállító rendszer korszerűsítéséről.

2010. január 22. Viktor Juscsenko Ukrajna hősének nyilvánította Sztepan Banderát, a két világháború közötti ukrán ellenállási mozgalom vitatott vezéralakját.

2010. február 7. Az elnökválasztás második fordulójában Viktor Juscsenko szerezte meg a győzelmet.

2010. október 1. Az Alkotmánybíróság megsemmisítette az államfői hatalom korlátozásáról szóló 2004-es alkotmánymódosítást.

2010. április 21. Harkivban Ukrajna és Oroszország egyezményt írt alá az orosz haditengerészeti flotta Szevasztopoli állomásozásának meghosszabbításáról 2042-ig.

2011. április 2. Elindult az első ukrajnai gyorsvasút a Harkiv–Kijev útvonalon.

2012. június 8. – július 1. Ukrajna és Lengyelország közösen adott otthont a labdarúgó Európa-bajnokságnak.

2012. június 3. A Legfelsőbb Tanács elfogadta az új nyelvtörvényt, amely regionális jogokat biztosított a kisebbségi nyelveknek.

2012. augusztus 31. Ukrajna ratifikálta a FÁK-országokon belüli szabad kereskedelmet biztosító egyezményt.

2012. október 28. A parlamenti választásokon a legtöbb mandátumot a Régiók Pártja szerezte meg. A magyar parlamenti képviselő ismét Gajdos István lett.

2013. október 1. Kézbesítették, a tervek szerint, az utolsó katonai behívókat.

2013. november 21. Az ukrán kormány bejelentette, hogy a hónap végén, a vilniusi EU-csúcson nem fogja aláírni az Európai Unióval a társulási szerződést.

2013. november 24. Országszerte tiltakozások kezdődtek a társulási szerződés elutasítása miatt.

2013. november 30. Kijevben a rendőrség erőszakosan szétzavarta a főleg egyetemista fiatalokból álló békés tüntetőket. Ezzel kezdetét vette a „második Majdan” vagy Euromajdan (hivatalosan „Méltóság Forradalma”).

2013. december 5. Megkezdődött a „Leninhullás” – az országban az 1990-es évek eleji tisztogatás után megmaradt Lenin-szobrok ledöntése.

2014. január 16. A parlament elfogadta, másnap Janukovics államfő aláírta a gyülekezési szabadságot korlátozó törvénycsomagot.

2014. január 19. Az utcai tiltakozások erőszakos formát öltöttek. A tüntetők Molotov-koktélokat használtak, autógumikat gyújtottak fel.

2014. január 23. Számos megyeközpontban, főleg a nyugati és a középső megyékben, a tüntető tömeg megtámadta, illetve el is foglalta a középületeket, közte rendőrségi fegyverraktárakat is.

2014. január 28. A Legfelsőbb Tanács megszavazta „a január 16-i törvények” megsemmisítését.

2014. január 31. Lemondott Mikola Azarov kormánya.

2014. február 7–23. Téli olimpiai játékok az oroszországi Szocsiban (Fekete-tengeri kikötőváros).

2014. február 20. Külföldi közvetítés nyomán Janukovics elnök ígéretet tett a politikai hatalom konszolidálására.

2014. február 21. A parlament ismét megszavazza a 2004-ben elfogadott, majd 2010-ben megsemmisített alkotmánymódosítást az elnöki hatalom korlátozásáról. Janukovics elnök az esti órákban titokban elhagyta a fővárost.

2014. február 22. Mesterlövészek lőttek a tüntető kijevi tömeg közé. A halottak száma meghaladta a száz főt (a hősi halottakat az „Égi Század” néven emlegetik).

2014. február 23. Az Alkotmánynak megfelelően Olekszandr Turcsinovot, a Legfelsőbb Tanács elnökét ideiglenes államfővé választották.

2014. február 24. Viktor Janukovics Oroszországba távozott.

2014. február 27. A Legfelsőbb Tanács megszavazta az új kormányt Arszenyij Jacenyuk miniszterelnökkel az élen.

2014. március 11. A Krími Autonóm Köztársaság parlamentje és a szevasztopoli városi tanács függetlenségi nyilatkozatot fogadott el.

2014. március 16. Felségjelzés nélküli katonaság („kis zöld emberek”) ellenőrzése alatt a Krímen népszavazást tartottak a félsziget önrendelkezéséről.

2014. március 18. Az orosz Duma döntött a Krímnek Oroszországhoz csatolásáról.

2014. március 21. Ukrajna aláírta az Európai Unióval a Társulási Szerződés politikai részét. Az EBESZ pedig arról döntött, hogy megfigyelőket küld Ukrajnába.

2014. március 24. Az ENSZ közgyűlése által elfogadott Ukrajna területi integritása című határozat megerősítette az ENSZ kötelezettségét Ukrajna területi épségének megvédésére nemzetközileg elismert határai között, és semmisnek nyilvánította a 2014. március 16-i krími népszavazást.

2014. március 26. Kijev döntött az ukrán katonaság kivonásáról a Krím-félszigetről.

2014. március 31. Az orosz Duma semmisnek nyilvánította a haditengerészeti flotta szevasztopoli állomásoztatásáról szóló „harkivi egyezményt”.

2014. április 7. Kormányellenes tüntetők elfoglalták a donecki állami adminisztráció épületét és kikiáltották a „Donecki Népköztársaságot”. Kijevben az ideiglenes államfő válságstábot állított fel.

2014. április 9. Az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése elítélte a Krím Oroszország általi megszállását.

2014. április 12-től kezdődően Doneck és Luhanszk megye több települését Kijev-ellenes fegyveresek foglaltak el.

2014. április 13. Az ideiglenes államfő meghirdette a keleti megyékben a Terrorelhárító Műveletet (ATO) a hadsereg és a Nemzeti Gárda bevetésével. A harcokban Ukrajna oldalán Kijevnek nem alárendelt fegyveres egységek is részt vettek.

2014. április 27. Luhanszkban a szeparatisták kikiáltották a Luhanszki Népköztársaságot.

2014. május 1. Olekszandr Turcsinov ideiglenes államfő aláírta a sorkatonai behívások rendszerének újraindítását kimondó rendeletet.

2014. május 2. Tűz ütött ki Odesszában a szakszervezetek házában, közel ötven ellenzéki halálát okozva.

2014. május 14. Népszavazást tartottak a Donbászon a Donecki és a Luhanszki Népköztársaság függetlenségéről.

2014. május 25. Előrehozott elnökválasztást tartottak Ukrajnában. Petro Porosenko már az első fordulóban győztes lett a szavazatok 54,7%-ával.

2014. június 7. Elfoglalta hivatalát Petro Porosenko államfő, aki egyben a Fegyveres Erők főparancsnoka is.

2014. július 17. A Donbász fölött lelőtték a Maysia Airlines utasszállító repülőgépét, közel háromszáz emberrel a fedélzetén. A tragédiát senki sem élte túl.

2014. szeptember 5. Az EBESZ égisze alatt, a normandiai négyek (Németország, Franciaország, Ukrajna és Oroszország) közreműködésével, Kijev és a donbászi szakadárok képviselői aláírták az első minszki megállapodást a kelet-ukrajnai háború eszkalálódásának megakadályozására.

2014. október 26. Előrehozott parlamenti választásokat tartottak Ukrajnában. A két legerősebb parlamenti tömörülés a Népi Front és Petro Porosenko Blokkja. A magyar parlamenti képviselő a Porosenko Blokk listáján mandátumhoz jutott Brenzovics László.

2015. január 21. Kijev tényleges határőrizeti rendszert állított fel a keleti megyék háborús övezetének az ország többi részétől való elszigetelésére.

2015. február 11–12. A második minszki megállapodás óvatos javaslatokat is megfogalmazott Kijev számára a keleti megyék helyzetének rendezése érdekében.

2015. április 9. Az ukrán Legfelsőbb Tanács négy emlékezetpolitikai törvényt fogadott el, amelyek a közélet széleskörű „kommunizmustalanítását” célozták meg.

2015. szeptember 25. Kijev megtiltotta, hogy orosz személy- és teherszállító repülőgépek az ukrán légteret használják. Októbertől leáll a két ország közötti légi közlekedés is.

2015. október 25. Helyhatósági választásokat tartottak Ukrajnában. Kárpátalján az először közösen induló magyar érdekképviseleti szervezetek támogatottjai példátlanul nagy számú mandátumot szereztek.

2015. november 7. Megváltozott a rendőrség hivatalos elnevezése: a „milícia” helyébe a „policia” lépett.

2016. január 1. Életbe lépett az Európai Unió és Ukrajna közötti szabadkereskedelmi egyezmény.

2016. október 1. Ukrajnában a régi, könyvformátumú személyazonosító igazolványt felváltotta a személyazonosító kártya.

2016. október 10. A Szociális Minisztérium közlése szerint a Krímről és a Donbászról menekültek hivatalos száma megközelítette az 1,7 millió főt (belső menekültek).

2017. június 11. Életbe lépett a vízummentesség az Európai Unióba utazni kívánó ukrán állampolgárok számára.

2017. szeptember 1. Életbe lépett az EU és Ukrajna közötti társulási megállapodás.

2017. szeptember 5. A parlament elfogadta az oktatási reformtörvényt, amely felmenő rendszerben megszüntetné a tisztán anyanyelven folyó oktatást a kisebbségek számára. A törvénnyel kapcsolatban a Velencei Bizottság is kritikákat fogalmazott meg. Az érintett kisebbségek anyaországai közül a leghevesebben Magyarország tiltakozott.

2017. október 3. A parlament 15-ről 25 évre emelte a minimális munkaviszony mértékét, amely állami nyugdíjra jogosít.

2017. október 6. Átadták a Beszkid vasúti alagutat Kárpátalja és Lemberg megye határán. Az 5. páneurópai közlekedési folyosó részét képező vasútvonal Ukrajna számára stratégiai jelentőségű, a kelet–nyugati tranzitszállítások 60%-a ezen keresztül bonyolódik.

2017. november 16. A Munka Törvénykönyvének módosításával a katolikus karácsony – december 25. – is munkaszüneti nappá vált Ukrajnában.

2018. január 18. A Legfelsőbb Tanács megszavazta a Donbász reintegrációs törvényt, melyben Oroszországot agresszornak, a donecki és luhanszki szakadár területeket ideiglenes megszállt területeknek minősíti. Az új jogszabály értelmében az ukrán hadsereg a keleti megyékben nem terrorelhárítást végez, hanem nemzetbiztonsági és védelmi feladatokat lát el az orosz agresszióval szemben.

2018. január 26. A lengyel szejm ellentörvényt fogadott el az ukrajnai kommunizmustalanító törvénycsomaggal szemben. Az ok, hogy Kijev többek között a nemzeti panteonba emelt a banderistákat, akiknek a szerepét a lengyel történelem ellenkezőleg ítéli meg.

2018. május 15. Vlagyimir Putyin orosz elnök személyesen avatta fel a Kercsi-szoroson átívelő Krími hidat.

2018. október 9–11. A konstantinápolyi szinódus – felülírva 1618-as döntését – kimondta, hogy az ukrán ortodox (más néven: pravoszláv) egyház autokefál (önálló), elszakad Moszkvától.

2018. november 25. A Kercsi szorosban fegyveres incidens tört ki – az orosz határőrség rálőtt az ukrán hadiflotta három hajójára, az ukrán tengerészek orosz fogságba kerültek.

2018. november 26. Harminc napra hadiállapotot vezettek be Ukrajnában.

2018. december 15. Kijevben a Szent Szófia-székesegyházban létrejött az egyesített Ukrán Ortodox Egyház.

Jegyzetek

A jegyzetekben található internetes hivatkozások URL-jeit az e-könyvben rövidítettük. Utolsó ellenőrzés: 2022. 07. 11.

A modern ukrán nyelv sztenderdizációja: néhány általános megjegyzés

* Bécsi Egyetem (Bécs), Ukrán Szabadegyetem (München), Pázmány Péter Katolikus Egyetem (Budapest).

1 Ez a tanulmány Einar Haugen modelljén alapszik, amely 1966-ból származik, ám alapvetően máig érvényesnek tekinthető, bár időközben kisebb módosításokat eszközöltek rajta. 1966 óta maga Haugen dolgozta ki ezt a modellt, amely a sztenderdizáció négy főbb szakaszának megkülönböztetését javasolja: 1. szelekció (kiválasztás), 2. kodifikáció, 3. elterjesztés (kivitelezés), 4. kidolgozás (L. Einar Haugen: Dialect, language, nation. In: J. B. Pride – Janet Holmes (eds.): Sociolinguistics (Harmondsworth: Penguin, 1972) 97–111. (Eredeti megjelenés helye: American Anthropologist, 68, 1966. 922–935.). L. továbbá: Einar Haugen: The Implementation of Corpus Planning: Theory and Practice. In: Cobarrubias, Juan – Fishman, Joshua (eds.): Progress in Language Planning (Berlin – New York – Amsterdam: Mouton Publishers, 1983) 269–289. Az új megközelítésekről l.: Rajend Mesthrie – Joan Swann – Ana Deumert – William L. Leap (eds.): Introducing Sociolinguistics. 2nd ed. (Edinburgh: Edinburgh University Press, 2009), különösen 371–406. old.

2 A prágai iskola és követői a sztenderd változatok „régiók fölötti” jellegét vallották. A prágai iskola téziseiről folytatott legújabb vitát lásd: Iva Nebeská: Jazyk. Norma. Spisovnost (Praha: Karolinum, 1996/1999). Az ukrán nyelv 19. századi történetéről a prágai iskola elvei alapján lásd Michael Moser: Ukrainian Language Building in Light of Ukrainian Nation-Building. In: Michael Moser: New Contributions to the History of the Ukrainian Language (Edmonton, Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, 2016) 337–349.

3 Az ukrán nyelvjárásokról lásd: George Yurii Shevelov: Dialects. In: Internet Encyclopedia of Ukraine. encyclopediaofukraine.com/ (2018-12-01)

4 L. Міхаель Мозер: Тарас Шевченко і сучасна українська мова: спроба гідної оцінки (Львів: Наукове товаристо ім. Шевченка – Національна академія наук України: Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича – Український Вільний Університет, 2012), különösen a 42–53. és 316–320 oldalak. Jómagam nem értek egyet Jurij Shevelovval és másokkal, akik szerint a mai ukrán sztenderd „multidialektális alapokkal” rendelkezik, bár a galíciai írott változatok sokat hozzátettek a modern ukrán sztenderd szókészletéhez, különösen a nyelv orosz birodalmi tiltása idején. (Shevelov álláspontját l. Kateryna Karunyk: Opposition of languages or integration of dialects? George Y. Shevelov on the sources of Standard Ukrainian. Beiträge zur Geschichte der Sprachwissenschaft, 23, 2013. 275–294. Az északi dialektusok lehetséges hatásairól l. George Y. Shevelov: Die ukrainische Schriftsprache 1798–1965. Ihre Entwicklung unter dem Einfluß der Dialekte (Wiesbaden: Harrassowitz, 1966).

5 L. Introducing Sociolinguistics, 2009, i. m., 375.

6 Bár igaz, hogy a nyelvek általában individuális vagy szituatív szinten is változatosak, a sztenderdizáció során általában nem nagy figyelmet szentelnek ennek a ténynek, és meglehetősen természetesnek fogadják ezt el. Persze ez a fajta változatosság a sztenderd változaton belül és kívül is előfordulhat.

7 Az orosz nyelv megjelenéséről a hivatali dokumentumokban lásd: Michael Moser: How It All Began: Ukrainian-Russian ‘Surzhyk’ in Eighteenth century Sources from the Hetmanate. In: Moser: New Contributions, 2016, i. m. 138–168.; ugyanő: Russisch in der Privatkorrespondenz ukrainischer Frauen aus dem 18. Jahrhundert. In: Juliane Besters-Dilger – Fedor Poljakov (eds.): Die russische Sprache und Literatur im 18. Jahrhundert: Tradition und Innovation (Frankfurt am Main: Peter Lang, 2009) 289–322. Az orosz nyelv szerepéről más területeken l. ugyanő: Clerics and Laymen in the History of the Modern Standard Ukrainian Language. Journal of Ukrainian Studies, 37, 2012 (Special Issue: Religion, Nation, and Secularization in Ukraine. Guest editors: Martin Schulze Wessel and Frank E. Sysyn.) 41–62,; illetve ugyanő: Osnova and the Origins of the Valuev Directive. East/West: Journal of Ukrainian Studies, 4, 2017, 2. 39–95.

8 A lengyel szerepéről l. Jan Kozik: The Ukrainian National Movement in Galicia: 1815–1849 (Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, 1986); illetve: Michael Moser: Ausbau, Aufklärung und Emanzipation – Zu den Grundlagen und Ideologemen des polnisch-ruthenischen (ukrainischen) Sprachenkonflikts im österreichischen Galizien. In: Richard Reutner (ed.): Sprachtheorie und germanistische Linguistik. Eine internationale Zeitschrift. Supplement 2: Die Nationalitäten- und Sprachkonflikte in der Habsburgermonarchie (Münster: Nodus Publikationen, 2011) 25–61.; ugyanő: The Fate of the Ruthenian or Little Russian (Ukrainian) Language in Austrian Galicia. In: Michael S. Flier – Andrea Graziosi (eds.): The Battle for Ukrainian. A Comparative Perspective (Cambridge/Massachusetts: Harvard University Press, 2017) 97–117.

9 Bukovináról l. Олександр Добржанський: Національний рух українців Буковини другої половини ХІХ — початку ХХ ст. (Чернівці: Золоті литаври, 1999); Людмила Ткач: Українська літературна мова на Буковині в кінці ХІХ – на початку ХХ ст. Ч. 1: Матеріали до словника (Чернівці: Рута, 2000); Ч. 2: Джерела і соціокультурні чинники розвитку (Чернівці: Книги-XXI, 2007); Ч. 3: Буковинська фразеологія у міжмовних зв’язках та в загальноукраїнському контексті (Чернівці: Книги-XXI, 2007).

10 A kárpátaljai terület nyelvi helyzetéről l. Paul Robert Magocsi: The Shaping of a National Identity. Subcarpathian Rus’, 1848–1948 (Cambridge/Massachusetts – London: Harvard University Press, 1978); Michael Moser: Milyen nyelven beszéltek Kárpáti Ukrajnában: politikai vagy nyelvészeti kérdés? In: Fedinec Csilla (szerk.): Kárpáti Ukrajna: Vereckétől Husztig. Egy konfliktustörténet nemzeti olvasatai (Pozsony: Kalligram, 2014) 296–307.

11 Міхаель Мозер: Церковнословянська мова української редакції в дзеркалі міжнародної славістики. Українське мовознавство, 45, 2016, 2. 102–110.

12 Moser: Clerics and Laymen in the History of the Modern Standard Ukrainian Language, 2012, i. m.; Міхаель Мозер: Причинки до історії української мови. 3-е вид. (Вінниця: Нова книга, 2011) 303–666.

13 Az egyházi szláv már nem volt megfelelő, többek között azért, mert senki nem foglalkozott a modernizálásával.

14 A kárpátaljai területen elsősorban az eléggé oroszosított nyelvváltozatok, vagy az ukrán egyházi szláv (kevert) változatai kiszorították a hagyományos koramodern ruszin dialektusokat a 19. század második felében. Az 1850-es évektől ugyanez igaz volt a galíciai ruszofilekre is, ám az 1860-as évektől kezdve az úgynevezett „népiesek” („narodovci”) fokozatosan legyűrték a ruszofil mozgalmat. A késői ruszofilekről l. Michael Moser: The Language Behavior of Galician Russophiles during the Interwar Period. Russian Linguistics, 38, 2014. 315–339.

15 Moser: The Fate of the Ruthenian, 2017, i. m.

16 Смаль-Стоцький, Степан – Ґартнер, Федір: Руска граматика (Львів, 1893) (első kiadás)

17 Уманець М. – Спілка А. [álnevek]: Словарь російсько-український 1–4. (Львів, 1893–1898). A szótár reprint Berlinben adták ki 1924-ben. Letölthető: diasporiana.org.ua/ (2018-12-01)

18 Csopey László (Чопей Ласловъ): Русько–мадярський словарь (Budapest, 1883).

19 Eugen Żelechowski – Sophron Niedzielski: Ruthenisch–Deutsches Wörterbuch I–II. (Lemberg, 1886); Євгений Желеховский – Софрон Недельский: Малорусько-німецький словар I–II. (Львів, 1886). Elérhető: litopys.org.ua/ (2018-12-01)

20 A kodifikáció állapotáról és státuszáról lásd: George Y. Shevelov: The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century. 1900–1941 (Cambridge, Mass.: Harvard Ukrainian Research Institute, 1989).

21 Міхаель Мозер: Український П’ємонт? – Дещо про значення Галичини для формування, розбудови й збереження української мови (Львів: Центр гуманітарних досліджень; Київ: Смолоскип, 2011). L. még a galíciai eredményekről szóló rövid összefoglalót: Moser: Ukrainian Language Building, 2016, i. m.

22 Vö. Introducing Sociolinguistics, 2009, i. m., 378–379.

23 Michael Moser: Rusyn: A New-Old Language between Nations and States. In: Moser: New Contributions to the History of the Ukrainian Language, 2016, i. m., 471–481.

24 A nyugat-poliszjeiről l. Aleksandr Duličenko: Westpolesisch. In: Lexikon der Sprachen des europäischen Ostens (Wieser Enzyklopädie des europäischen Ostens, Bd. 10) (Klagenfurt: Wieser Verlag, 2002) 581–587.

25 Moser: Ausbau, Aufklärung und Emanzipation, 2011, i. m.

26 1863. július 18-án adták ki a – Pjotr Valujev belügyminiszterről elnevezett – valujevi körlevelet (Валуєвський циркуляр), amely betiltotta az ukrán nyelven (a körlevélben: kisorosz nyelvjárásban) írott könyvek engedélyezését. A dokumentum szerint a körlevél apropóját az szolgálta, hogy vita folyt „egy önálló kisorosz irodalom létezésének lehetőségéről” („о возможности существования самостоятельной малороссийской литературы”), s a polémia alapját bizonyos irodalmi művek megjelenése szolgáltatta, s olyan – Lengyelország által támogatott szeparatista – törekvések is voltak, melyek a kisorosz nyelvjárásnak az oktatásban való bevezetését célozták. A körlevél azonban felhívja a kijevi, a moszkvai és a pétervári cenzori hivatalok figyelmét arra, hogy az oktatás csak összorosz nyelven folyhat, s a „rontott lengyel nyelv”, az „úgynevezett ukrán nyelv” nem létezik. Kisorosz nyelvjárásban csak egyházi könyvek nyomtatása engedélyezhető.

27 1876 májusában jelent meg II. Sándor cár emsi rendelete (oroszul: Эмский указ). Ez a dokumentum bővítette a valujevi körlevél tiltó rendelkezéseinek körét, s az ukrán nyelvet kitiltotta a kulturális életből.

28 1905-ben Péterváron adták ki az Об отмене стеснений малорусского печатного слова [A kisorosz nyomtatott szó korlátozásainak eltörléséről] címmel készült és a cári akadémia jóváhagyásával terjedő dokumentumot.

29 Michael Moser: ‘Ukrainization’ and the Ukrainian Language. In: Moser: New Contributions to the History of the Ukrainian Language, 2016, i. m., 482–584.; Shevelov: The Ukrainian Language, 1989, i. m. L. még: Moser: Osnova and the Origins of the Valuev Directive, 2017, i. m.

30 Алексѣй Павловскій: Грамматика Малороссійскаго нарѣчія (Санкт-Петербургъ, 1818).

31 A kérdés vitatható, l. Karunyk: Opposition of languages or integration of dialects, 2013, i. m. 277. Előszavában Pavlovszkij azt írja, hogy „csak egy eltűnő dialektus gyenge árnyékát” szeretné leírni (одну слабую тѣнь исчезающаго нарѣчїя). Máshol az előszóban Pavlovszkij a „kisorosz dialektust” egy „se nem élő, se nem holt” „nyelv”-ként jellemzi, és az oroszra mint „a mi közös nyelvünk”-re (всеобщїй нашъ языкъ) utal. Kissé lejjebb a „kisorosz dialektust” „majdnem igazi nyelv”-nek nevezi, de nem igazinak, amelyet kodifikálni akart volna.

32 Alternatívaként „terv”-ről beszélhetünk.

33 Мозер: Причинки до історії української мови, 2011, i. m., 303–666.; Moser: Osnova and the Origins of the Valuev Directive, 2017, i. m.

34 Egy másik eltérés az, hogy Mohyl’nyc’kyj továbbra is a „ruszin” dialektusok egyikének tekintette a belorusz nyelvet, azon dialektusok mellett, amelyeket általában az ukrán nyelvjárásainak tekintünk. Michael Moser: „Ruthenians” and the „Ruthenian Language” in Galician Grammars Dating from the First Half of the Nineteenth Century. In: Moser: New Contributions to the History of the Ukrainian Language, 2016, i. m., 171–218.

35 Épp a 19–20. század fordulóján nagyon érdekes polémia folyt a galíciai és az oroszországi ukránok között, l. Орест Друль: Право на галицькість. Збруч, 24 October 2016. zbruc.eu/ (2018-12-01); Мозер: Український П’ємонт?, 2011, i. m.

36 Egy potenciális harmadik sztenderd jött létre, amikor az ukrán nyelv a lakosság egyre szélesebb köreihez jutott el a két háború közötti Podkarpatszka Ruszban, vagy ahogyan 1938 után nevezték, Kárpáti Ukrajnában. Azonban a legtöbb nyelvváltozat, melyet ezen a területen használtak, a galíciai változaton alapuló volt, s csupán néhány elszigetelt író orientálódott a korai szovjet-ukrajnai ukrán sztenderd felé. Gyakorlatilag minden Kárpátalján született szerző, aki ukránul írt, akarva-akaratlan, de használt valamilyen helyi nyelvi jellegzetességeket.

37 Shevelov: The Ukrainian Language in the First Half of the 20th Century, 1989, i. m.; Moser: ‘Ukrainization’ and the Ukrainian Language, 2016, i. m.

38 Український правопис. Проєкт найновішої редакції (Київ: Наукова думка, 1999).

39 A szókincsről l. Анатолій Нелюба – Євген Редько: Лексико-словотвірні інновації. 2012–2013: Словник (Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2014); ugyanők: Лексико-словотвірні інновації (2014): Словник (Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015); ugyanők: Лексико-словотвірні інновації (2015–2016): Словник (Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2017). Az 1945 és az új évezred kezdete közötti időszak változások kapcsán l. Українська мова (Opole: Uniwersytet Opolski – Instytut Filologii Polskiej, 1999).

40 A sztenderdizációt végzők döntései óhatatlanul hatással lesznek mindazokra, akik a sztenderd nyelvváltozatot akarják használni, és számolniuk kell – Vilém Mathesius megfogalmazásában – az emberi nyelvek „rugalmas stabilitásával”. L. Jan Chovanec: Chapters from the History of Czech Functional Linguistics (Brno 2014) 21.

A magyarországi ukrán kisebbség, 1988–2018

* MTA TK Kisebbségkutató Intézet (Budapest). A tanulmány az NKFIH PD 116168. sz. projekt keretében készült.

Ukrajna, 1991–2018

* MTA TK Kisebbségkutató Intézet (Budapest).

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 335 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence