SZÉNÁSI KRISZTINA

Megbízom benned

Copyright © Szénási Krisztina, 2020

© Erawan Könyvkiadó, 2020

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Webshopunk, ahol kedvezmények és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2020

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-05-8

Évának, a példamutatásáért

A Vízöntőknek

Fénylő Hold, lesz majd egy új idő
Mikor a Jupiter a Marssal együtt áll
A harc és minden rossz felhő elszáll
S helyére a szeretet áll

Ez lesz a Vízöntő
Az új korszak hajnala
A béke győztes angyala
A Vízöntő, a Vízöntő

Szeretetet hoz a földnek,
Meleget oszt
És olvad a jég
A hazugok a ködbe vesznek
Tiszta álmot a gyermekeknek
Misztikus csodák így születnek
Édes szabadság a szívnek
A Vízöntő, a Vízöntő

Fényes Hold, hozd el az új időt
Mikor a Jupiter a Marssal együtt áll
A harc és minden rossz felhő elszáll
És helyére a szeretet áll

Ez lesz a Vízöntő
A béke bíbor hajnala
A Vízöntő korszaka
A Vízöntő, a Vízöntő.

James Rado és Gerome Ragni (szöveg),
Galt MacDermot (zene)
Hair, 1967
Fordítás: Keczán E. Mariann

1. nap: SZERDA

Amikor felébredt, egy ideig még csukva tartotta a szemét. Sikerült az ébresztőóra jelzése előtt magához térnie. Az odakintről beszűrődő zajokból és a fény állásából tudta, csak pár perce lehet hét óráig. Mozdulatlanul feküdt az ágyban. Magában latolgatta, mennyi lehet az idő. 6 óra 55, gondolta, de szinte azonnal kijavította magát: nem, inkább 6 óra 57 perc. Még három percem van így feküdni, állapította meg. Három perc a meleg, kényelmes, pihe-puha ágyban.

Ezek az ébresztő előtt megcsípett pillanatok mindig nagyon értékesek voltak számára: egyfajta ajándékidőként tekintett rájuk. Sokkal szívesebben ébredt így, mint külső ingerekre. Egészen más így kezdeni a napot, csendben, némán heverve az ágyban, kiélvezve minden másodpercet. Ilyenkor mindig játszott magában valamiféle mentális játékot. Például megtippelte, ma melyik dalt fogja véletlenszerűen bejátszani az időzített rádió. Ki lesz az első, akivel a lakásban találkozni fog. Vagy hogy hány perce van még hátra a jelzésig. Ma ezt a legutóbbit választotta. Szinte biztos volt benne, hogy helyesen találta ki a három percet.

Arra gondolt, hogy mit reggelizzen majd, ha felkelt. Kicsit unta már a zabpehely-erdei gyümölcs kombót. Amióta az eszét tudta, minden reggel zabpelyhet evett reggelire, erdei gyümölcsökkel. Kivéve vasárnap, mert olyankor mindig nagy lakomát készített magának: amerikai palacsintát juharsziruppal (a nagynénje rendszeresen küldte Kanadából), vajas pirítóst zöldfűszerekkel, tojásrántottát. Aznap ugyan szerda volt, de úgy volt vele, lehet, hogy mégis palacsintát kéne reggeliznie. Mostanában gyakran eszébe jutott, hogy talán ideje lenne változtatni a szokásain. Első lépésként például kipróbálhatna valami mást reggelenként. Azon kapta magát, hogy már nem ízlik ugyanúgy a megszokott reggeli. Hogy az utóbbi időben kezdik nyomasztani a megszokott dolgok.

A ruhatárára ez éppoly igaz, mint a reggelire, töprengett tovább. Mindig ugyanaz: térdénél szakadt, koptatott farmer, laza póló, tornacsuka. A szakadás, bár teljes mértékben megfelelt a kordivatnak, eredetileg nem képezte az outfit részét. Munkába menet egyszer elesett a biciklivel, akkor horzsolódott fel a nadrág a jobb térdénél. Annál jobb volt így, mert legalább a bőre épen maradt, egyetlen karcolás nélkül megúszta. Mivel már amúgy is késésben volt aznap, kénytelen volt így, félig lyukas gatyában bemenni dolgozni. Aznap mindenki megdicsérte, milyen szuper a nacija. Úgy maradt.

Aznapra esős időt jósoltak, így úgy döntött, rádob a szokásos szettre egy laza, de csinos kapucnis pulcsit. A pulcsit a barátnője, Emi hozta neki Rómából, hogy legyen valami „nőcisebb” darabja is. Tényleg nagyon szép példány volt, finom, puha tapintású szövetből, lágy, nőies szabással, hatalmas cicaszemmel az elején, két fülecskével a kapucnin. Mindig nagyon csajosnak érezte magát, amikor ezt hordta. A macskákban van valami igazán vonzó.

Eszébe jutott, hogy a kerékpáron ismét meglazult a lánc. Meg kellene húznia, mielőtt újra orra bukik. Vagy leszakad az egész, és ott ragad valahol, mint pár évvel ezelőtt, amikor a város másik felén hagyta cserben a kétkerekűje. Majdnem három órába telt, mire hazajutott, mert egy járműre sem tudta felpakolni. A városban, ahol élt, rengeteg kerékpárút épült, cserében kitiltották a szállításukat az összes létező tömegközlekedési eszközről. Szívás.

Ha ott van a „rendes srác”, ahogy ő magában hívta, a kúton, akkor minden oké, az pikk-pakk rendbe szedi majd a bringát, és időben beér a melóba. Ha a másik van, az, amelyik csak a csinos lányoknak segít, nagy dekoltázzsal, akkor bukta van. Akkor jattolhat majd megint, hogy egyáltalán hajlandó legyen foglalkozni vele.

Mi van már? Már rég eltelt három perc! Az nem lehet, hogy elfelejtette beállítani az ébresztőt! Felkapta a fejét, hogy ellenőrizze a rádióját.

Abban a pillanatban fülsüketítő hangerővel hasított a reggel csendjébe az Y.M.C.A. a Village People-tól. Mint akit villámütés ért, ugrott fel és verte le a rádiót a helyéről. Félkómásan kereste a kikapcsológombot, és megkönnyebbülten dőlt hátra, amikor megtalálta, és beállt a csend. Ébresztőnek hatékony volt, annyi szent! A rosszul beállított hangerő már nem először tréfálta meg.

Amíg bebújt a nyuszifüles mamuszába, feltette magának a kérdést, hogy melyik jobb: amikor olyan számra ébred, amit imád, vagy amikor olyanra, amit ki nem állhat? Az előbbi esetben jól indul a nap; az utóbbinál garantált az azonnali felpattanás. Az egyik verzió kellemesebb, a másik kétségtelenül eredményesebb.

Magára kapott egy pongyolát, és kisétált az amerikai konyhás nappaliba. Útközben szembejött vele a lakótársa egyik cicája, Héra. A fehér színű nőstény ide-oda cikcakkolt a lába között, nem győzte kikerülni. Kár, hogy nem ezt játszotta reggel: épp Hérára tippelt volna mai első találkozásként.

A lakótársa a kanapén ült a tévé előtt, és sötét képpel a kávéjába mélyedve bámulta a képernyőt. Gyorsan odaintett neki, és ment is tovább a konyhába. Tudta, hogy a reggeli híradó előtt esélytelen értelmesen beszélgetni Polikárppal. A srác mostanában minden napját azzal kezdte, hogy meghallgatta a híreket. Utána pedig azzal folytatta, minden egyes alkalommal, hogy pörgött egy sort a konyhában a hallottakon, amíg ő a zabpelyhét ette. Nem igazán értette, mire jó ez. Ő a televízió hangját sem bírta elviselni ébredéskor, és rettenetesen utálta, hogy minden hétköznap reggel ez fogadja a nappaliban. Azt meg végképp nem bírta fölfogni, hogy mire jó már nap kezdetén felbosszantani magunkat. De Polikárp így szeretett ébredni, ő pedig elnézte neki. A mérgelődéseket leszámítva ugyanis rendes csávó, és remek lakáspartner volt. Minden más szempontból ideális volt vele az együttélés. Ha neki az kell a lelki egyensúlyhoz, hogy kidörmögje magát reggelente, ám legyen.

A konyhába érve a vízforralónál tétovázott egy kicsit. Végül feltette a vizet, bár még nem tudta, reggeli lesz-e belőle, vagy csak egy tea. Amíg forrt a víz, kivette a hűtőből a natúr joghurtot. Lehet, hogy ma egy kicsit máshogy készíti a zabkását.

Ekkor robbant be a konyhába Polikárp.

– Hallod, ez aztán nagyon komoly szitu! – hadarta izgatottan. – Hallottad? – kérdezte sürgetően. Hangján érezni lehetett, alig várja, hogy beszámoljon a fejleményekről.

– Nem – válaszolta. Magában lemondón búcsúzott a nyugodt reggeli percektől. – Mi történt?

– Jönnek! – vágta rá Polikárp drámaian. Mielőtt esély lett volna visszakérdezni, mégis kik jönnek, már folytatta is. – Most már egészen biztos. A földönkívüliek. Jönnek. Ide tartanak – hangja túlcsordult az izgalomtól.

– Jó, hát ha jönnek, akkor hadd jöjjenek – válaszolta egykedvűen. Közben azon töprengett, bekeverjen-e mégis egy palacsintatésztát.

Polikárp szemrehányón fogadta ezt a lankadt reakciót.

– Na persze, neked könnyű! – vágta rá keserűen. – Te érdeklődésen kívül esel. Fiatal, egyedülálló nő vagy, semmi dolguk veled. A férfi vezetőinkkel fognak kapcsolatba lépni. Patriarchális gondolkodással bírnak – tette hozzá némileg büszkén. – De akkor is… – váltott hangja aggodalomba. – Mi van, ha bennünket akarnak? Fiatal, életerős férfiakat? Lehet, hogy ott náluk elfogytak a hímek, és nekünk kell benépesíteni a bolygójukat, bárhol is legyen az? – töprengett. Egy külső megfigyelőnek nehezére esett volna eldöntenie, hogy félelem vagy várakozás hatotta-e át a szavait.

Na jó, így nem lehet gondolkozni! Kissé bosszúsan vette elő a müzlistálat és a zabpelyhes dobozt.

– Pol, basszus! – csóválta meg a fejét, miközben összekeverte a reggeli hozzávalóit. – Akadj már le erről a témáról! Miért akarnának bárkit is elvinni az idegenek? Még azt sem tudjuk, valóban ide tartanak-e. Arról nem is beszélve, hogy csak zavaros információink vannak az egészről. Hogy mást ne mondjak, nem látott még senki egy darab bizonyítékot sem úgynevezett földönkívüliekről – magyarázta nagyobb türelemmel, mint amennyit pillanatnyilag érzett magában.

– Hah! – rikkantott fel lakótársa olyan élesen, hogy majdnem kiesett a kezéből a doboz. – De ez már nem így van ám! A Fehér Ház közzé fog tenni ma este egy rádióüzenetet, ami arról az űrhajóról érkezett, ami már jó ideje Washington légterében kering. A NASA készített vadiúj felvételeket is. Hiszen épp erről volt szó a híradóban! – érvelt a jól informáltak önelégültségével. – Néha te is megnézhetnéd a híreket – korholta.

– Jó, majd megnézem a telómon, ha lesz egy kis időm – válaszolta. Megtanulta már, hogy ilyenkor nem érdemes Polikárppal vitába keveredni.

– Na, hát nézzed is! – szólította fel a srác. Aztán megenyhülve vizsgálgatta az arcát. – Rosszul aludtál? – kérdezte homlokráncolva.

– Á, nem, elment – legyintett. – Inkább csak olyan nyomott vagyok ma reggel – meg úgy mostanában mindig, tette hozzá magában. Nem tudta mire vélni ezt a rossz érzést, ami újabban kínozta. Elvégre minden rendben van az életében, vannak barátai, van lakása, van munkája. Nincs semmi oka panaszra. Akkor honnan jön ez a kínzó elégedetlenség?

– Na, csak lájtosan – nézett rá lakótársi szeretettel a fiú. – Túl sokat dolgozol mostanság. Aztán meg túlpörögsz, és nem tudod kipihenni magad. Kicsit vegyél vissza.

– Jó-jó – vágta rá. Belül hálát érzett. Polikárp, bár két évvel fiatalabb volt, mint ő, úgy bánt vele mindig, mint egy féltő báty.

A zabkása aznap nem sikerült valami fényesen. Persze sosem az igazi, ha csak a vízforralóból önti le, mint ma, és nem a tűzhelyen főzi át alaposan, mint máskor. Ez is azért van, mert képtelen volt ébredés után eldönteni, mit is egyen. Úgy döntött, hagyja kicsit állni az egészet, és inkább lezuhanyozik.

A zuhanykabinból kilépve letörölte a fürdőszobatükröt, hogy elkészíthesse az aznapi sminkjét. Némileg csodálkozva meredt saját tükörképére. Jó karikásak a szemei! Tényleg úgy fest, mint aki nem aludt egy percet sem. Ide több alapozó kell majd, állapította meg.

Elgondolkodva szemlélte magát. Középhosszú, kék haj, hosszúkás arc, nyúlánk végtagok. Tudta, bármit is tesz, mindig ki fog lógni a sorból. Már az iskolában is így volt. A kék hajúakhoz túl magas volt, a magasakhoz túl kék hajú. Hordozott ez egyfajta megkönnyebbülést is. Ha úgyis kilóg, akkor bármit felvehet. Úgysem tud rontani a helyzeten.

Régebben utálta, hogy kék a haja. Mindig, mindenhol ez tűnt fel rajta elsőnek, mindenki megbámulta. Olyanokat kérdeztek, hogy természetes-e a szín vagy festett. Meg hogy nem akarja-e átszínezni valami kevésbé feltűnőre, mondjuk barnára vagy feketére. Nagyon rosszul estek neki ezek a kérdések. Ő igazán nem tehetett róla, hogy ilyen hajjal született. Az édesapja családjában több generáció óta mindenkinek kék volt a haja. Neki eszébe sem jutott volna a szőke hajúakat vagy a barnákat azzal bántani, hogy nem akarnak-e kékek, vagy akár a még ritkább piros hajúak lenni. Pedig ő is megkérdezhette volna, nem unják-e, hogy pont olyan a hajszínük, mint másoknak.

A magasságával végképp nem tudott mit kezdeni. Sokáig nem is foglalkozott vele. Csak akkor kezdte el zavarni, amikor kamaszodott, és észrevette, hogy a fiúk azokat a lányokat nézik meg, akik szép ruhákat hordanak. Akkor elment néhány üzletbe a legjobb barátnőjével, Emivel, és felpróbált néhány csajos cuccot. Az egyikből a bokája lógott ki, a másikból a hasa. Végül feladta és maradt a farmernál és a pólónál. Ennél jobbat az ősember óta nem találtak fel.

– Elmentem – hallotta Polikárp kiáltását, amit ajtócsapódás és a másik macska, Zeusz nyávogása követett. Ettől észbe kapott: idő van, igyekezni kell. Pláne ha még a bringát is meg akarja nézetni. Gyorsan befejezte a sminkelést, kikapott egy pólót a szárítóból és elszaladt a szobájába, hogy felöltözzön. A gardróbszekrény tükrében ellenőrizte a ruháját, és amikor úgy döntött, jó lesz, felkapta a táskáját és elindult.

Kifelé menet még megállt a konyhában, hogy befejezze a félbe maradt reggelijét. Viszolyogva meredt a szottyos kására. Megfogta a tálat és beleöntötte a tartalmát a macskák etetőtáljába. Majd feltette a cicás kapucnit és elhagyta a lakást.

∞

Amikor megérkezett a munkahelyére, Jocó egyből letámadta:

– Szia! Jó, hogy ideértél végre! Ma különösen fárasztóak a vendégek. A négyes asztalnál kezdd – mutatott a vendégtér felé. Felé sem nézett, miközben beszélt; épp a frissen szállított árut rendezte el a hátsó raktárban.

– Neked is szép jó reggelt – válaszolta nyugodt vontatottsággal. – Hogy s mint ezen a remek napon?

Jocó felkapta a fejét.

– Ma nincs jó kedvem – szögezte le, teljesen fölöslegesen. – Megint sms-ben mondott fel egy. A szállítók meg összevissza keringtek itt ma reggel, és nem érkezett meg nyitásra a zöldség. Ha salátát kérnek, húzd kicsit az időt. A paradicsom kritikán aluli állapotban volt. A felét vissza kellett küldenem. Ha avokádót rendelnek, beszéld rá őket másra. Azt lefelejtették ma. Már panaszt tettem a főnöküknél. Dilettáns banda! – csóválta a fejét rosszallóan. – Ma tudsz tovább maradni? – nézett végre egyenesen a szemébe. – Az új csaj lett volna ma végig, de őt ugye elfelejthetjük. Szóltam Mankának, hogy jöjjön be ma, de csak délután ér ide. Egy óra is kisegítene – fogta kérlelőre.

– Jól van, maradok – nyugtatta meg a főnökét. – Máris kezdek, csak átöltözöm – tette hozzá, és elsietett az öltözőkabinok felé.

Valójában nem volt szükség nagy átöltözésre. Szerencsére a főnöke, a gyakori idegeskedésen túl, elég korrekt hapsi volt, és nem szólt bele, ki milyen szerelésben szolgált fel, amíg az alapvető higiéniára ügyeltek. Csak egy egyszerű, a cég logójával és a saját névtáblájukkal ellátott kötényt kellett viselniük a vendégtérben. Ez viszont praktikus volt, mert gyakran történt konyhai baleset.

Ahogy lecserélte a cicás pulcsit a kötényre, arra gondolt, milyen stresszes lehet Jocó élete. Állandóan itt van, igyekszik mindent kézben tartani, de nem mindig sikerül. A „ma is felmondott egy” napi szinten elhangzó sóhajjá vált. Arra utalt, hogy ismét próbaidő alatt távozott az egyik reménybeli pincér vagy pincérnő, aki segített volna üzemeltetni a reggeliztetőt. Manapság egyre nehezebb volt megbízható munkaerőt találni. Lesimította a kötényét, megigazította a névtábláját és kiment a pult mögé.

Ott már sürögtek-forogtak a kollégái, morgott a kávégép, gőzölgött a teafilterek felett a forró víz, mint egy nagyüzemben. Mivel az új lány dobbantott, csak a másik felszolgáló, Melinda volt a pultban és Zozó, a barista. Zozó munkája minden egyes nap kizárólag abból állt, hogy reggel nyolctól egészen délig kávét főzött. Így sem volt soha egy perc megállása sem. Ez azt jelentette, hogy ma reggel minden munka rá és Melire hárul.

– Hál’ istennek, hogy itt vagy – lélegzett fel Melinda, amikor meglátta. – Őrület van ma itt, egy gombostűt sem lehet leejteni. Az új csaj megpattant, mondta Jocó? – firtatta.

– Ja, képben vagyok – erősítette meg. – Pult vagy asztal? – kérdezte, arra utalva, hogy a pultot vegye-e át, ahol összekészítik és tálcára teszik az ételeket és italokat, vagy a vendégtérben maradjon felvenni a rendeléseket.

– Vinnéd ma a vendégeket? Ma elég nyűgös vagyok – magyarázkodott Meli. – Inkább besegítek Lackónak a konyhán. Eléggé el van úszva. Ma később érkezett a friss áru.

– Okés, semmi gond – felelte.

– Ezt még kiviszem – kapott fel két felpakolt tálcát Meli. – Neked csak az új vendégek maradnak. A négyesnél kezdd. Már nyitás óta dekkol itt, de nem tudott dönteni – forgatta a szemét, majd ellavírozott a tálcákkal.

Meli távozása után magához vett két étlapot, egy magyar és egy angol nyelvűt, odaintett Zozónak, és elindult a négyes asztal felé. Útközben azon töprengett, vajon miért lép le mostanában a kezdeti lelkesedést követően minden új kolléga.

Jocó reggelizője az egyik legnépszerűbb hely volt a környéken. Annyira népszerű, hogy nemcsak hogy tömve volt minden napszakban (egészen délután ötig szolgáltak fel szendvicseket, salátákat és egyéb finomságokat), hanem folyamatosan estek be az utcáról az emberek, akik itt szerettek volna dolgozni.

A konyhát fixen a szakácsuk, Lackó vitte, hétfőtől péntekig. Meli volt Lackó váltótársa, ha az szabira ment, amúgy Meli is felszolgálóként dolgozott. Zozó volt a barista délelőttönként, amikor a legtöbb koffein fogyott. Délután már Manka is elvitte egyedül a pultot. Ehhez a felálláshoz jött aztán hozzá ő, a fix délelőttös felszolgáló. Már csak egy srácra vagy lányra lett volna szükség, aki segítene a nagy reggeli hajrában, és beforgatható, ha valamelyikük lebetegszik vagy szabadnapos. Ez azonban valamiért nem jött össze.

Pedig a munka jó: pörgős, izgalmas, tényleg nincs két egyforma nap. A vendégek többnyire kedvesek, a kollégák klassz fejek. Jocó ugyan sokat morog, de amúgy normális főnök. A fizetés is korrekt. A design fiatalos, a berendezés gyönyörű, a gépek vadonatújak. A kávé mennyei, a kaják isteniek. Teljesen érthetetlen, mi nem elég jó ezen egy pályakezdőnek. Jó, az igaz, hogy délutánig itt egy percre nem lehet leülni. Cserében el is telik az a pár óra egy pillanat alatt. Neki épp ez tetszett benne. Nem szerette vesztegetni az idejét.

Az asztalhoz közeledve észrevette, hogy a problémásnak titulált vendég egy fiatal srác. Furcsa: valamiért egy idősebb manusra vagy nőre számított. Olyan öltönyös üzletember vagy üzletasszonyfélére. Nem tudta, mi okból, de ők szoktak okvetetlenkedni. Bejönnek, hangosan kielemzik az étlapot, magukban nevetgélve leszólják az árakat. Aztán végül fanyalogva bár, de rendelnek valamit. Közben úgy viselkednek, mintha most valami oltári nagy szívességet tennének.

Volt egy törzsvendégük, aki minden reggel lejátszotta ezt a játékot. Aztán végül szinte mindig ugyanazt az omlettet rendelte. Egyszer beismerte Melinek, megpróbálta otthon is elkészíteni, de neki sosem sikerült úgy, ahogy itt felszolgálják. Megpróbálta belőle kiszedni a receptet is, de Meli csak mosolygott.

Vagy a női vendégek. A nők ritka kritikusak tudnak lenni. Nem elég forró a kávé, nem elég ropogós a bagett, miért nem zsírmentes túróból készítik a körözöttet… igen, a nők néha eléggé kiborítóak.

Egész helyes, gondolta, amikor a vendég mellé ért. Abban a pillanatban a srác is felnézett. Vakító, ragyogó zöld szempárral találta szembe magát. Értelmes, kifejező, mélységgel bíró szempár volt ez. Hatására szinte földbe gyökerezett a lába. Szerencsére addigra már pont megállt, így tétovázása nem volt annyira feltűnő.

– Kmm… szia, jó reggelt kívánok! – mondta gyorsan. A fiú csak nézett rá kedvesen, szótlanul.

Egy másodperc törtrésze alatt futott át rajta egy élet története.

A lány, aki egy zsúfolt kávézóban odasétál egy fiúhoz, hogy felvegye a rendelését.

A fiú felnéz, a tekintetek egymásba fonódnak, és többé nem eresztik egymást. Szerelem első látásra, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Sok csodálatos, boldogságban eltöltött közös évet követően, hangjukban búvó meghatottsággal mesélik majd az unokáknak: „Csak reggelizni szerettem volna, de nem tudtam dönteni. Nagyanyátokat küldték oda hozzám. Amikor megláttam, tudtam: többé már nem is kell választanom.”