Kérdések és válaszok

A dualizmus kori
Magyarországról
1867–1918

Cieger András – Egry Gábor – Klement Judit

Megjelent

a Nemzeti Kulturális Alapprogram,

a Politikatörténeti Alapítvány és a Politikatörténeti Intézet támogatásával
Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A szerkesztésben közreműködött:
Cieger András, Gellériné Lázár Márta

Első kiadás, 2021
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 501 2
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© Cieger András, Egry Gábor, Klement Judit

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 Elkerülhető lett volna Trianon, ha nem ilyen kiegyezés születik?

2 Kiegyezés, kiegyenlítés vagy alku?

3 A kiegyezés rendszere valóban hazug volt – ahogy azt Bibó István állította?

4 A magyar tényleg jogásznemzet?

5 A nők valóban „másodrendű” állampolgárok voltak a dualizmus korában?

6 A templom és az iskola volt a nemzetiségek utolsó bástyája?

7 Agrárország volt Magyarország a dualizmus korában?

8 Antiklerikális terroristák robbantottak Debrecenben a püspökségen?

9 Az általános választójog jelentette-e a nemzetiségi kérdés megoldását?

10 Banki ügynök vagy lelkipásztor?

11 Mekkora befolyása volt a nemzetközi gazdaságnak a magyar gazdaságra?

12 Budapest már akkor is az ország legnagyobb és legfontosabb városa volt?

13 Csak a lábukat lógatták a román passzivisták?

14 Egynyelvű volt-e a közigazgatás 1914-ben?

15 El akartak-e szakadni a szlovákok Magyarországtól?

16 Elnémultak-e a harangok? – Avagy a nemzetiségek az irodalomban

17 Ezeréves volt-e a magyar állam a millennium idején?

18 Fel akarták-e osztani Magyarországot a pánszlávok és pángermánok az első világháború előtt?

19 Gazdaságilag előnyös volt Magyarországnak a Monarchia?

20 Hány éves korig volt kötelező iskolába járni?

21 Hány évesen házasodtak a dualizmus időszakában?

22 Hány órát dolgozott naponta egy gyári munkás?

23 Hányan beszélték a Monarchiában az Armeeslawisch nyelvet?

24 Hogyan változott a parasztság élete a jobbágyfelszabadítás után?

25 Hol húzódtak volna Nagy-Ausztria határai?

26 Hol volt hivatalos nyelv az olasz Magyarországon?

27 Horvátország lakosai valóban magyar állampolgárok voltak?

28 Hová gurult végül a lej?

29 Hová települhettek volna a csángók 1918 után?

30 Igaza volt-e Kossuth Lajosnak a Kasszandra-levélben?

31 Jogtalan tizenegyes miatt vertek magyar focibírót Zágrábban?

32 Kézzelfogható közelségben volt-e a 30 millió magyar 1914-ben?

33 A handlétól az áruházig – avagy milyen volt a kereskedelem a dualizmus korában?

34 Ki volt az ágyrajáró?

35 Kihúzták-e a talajt a magyarság alól a román bankok?

36 Kik jártak kávéházba?

37 Kik voltak a Herbertek és a Zoltánok a Magyar Országgyűlésben?

38 Kik voltak a mágnások?

39 Lehetett-e magyarul túrót venni a liptói piacon?

40 Létezett-e bulvársajtó Magyarországon a Monarchia idején?

41 Magyarok voltak-e a magyarónok?

42 Mária Teréziát vagy Kossuth Lajost kedvelték inkább a bánsági németek?

43 Meddig éltek az emberek az első világháború előtt?

44 Megoldhatta volna a jóindulat a nemzetiségi kérdést?

45 Megszűnt-e a nemzetiségi anyanyelvi oktatás a Lex Apponyival?

46 Mekkora szerepe volt Erzsébet királynénak a kiegyezés létrejöttében?

47 Milyen mértékű volt a kivándorlás?

48 Mennyire képviselték az emberek érdekeit a korabeli pártok?

49 Mennyire volt fontos az állam szerepe a gazdasági életben?

50 Mennyire voltak valóban közösek a Monarchia közös minisztériumai?

51 Mennyit költött a magyar állam egészségügyre, oktatásra és kultúrára?

52 Mi köze volt az érettséginek az úriemberséghez?

53 Mi volt a gazdasági kiegyezés?

54 Mi volt a kétszeres – avagy hogyan táplálkoztak a korban?

55 Mi volt a különbség a köztisztviselő és a magántisztviselő között?

56 Mi volt a sztrájktanya? – Avagy a kollektív munkavállalói fellépés megjelenése

57 Mi volt az a delegáció, és miért nem tanácskozhattak együtt az osztrákok és a magyarok?

58 Miért április 11. lett a hivatalos ünnep a dualizmus korában?

59 Miért csak 1915-ben lett új címere a Monarchiának?

60 Miért ellenezte Ferenc József Kossuth Lajos állami temetését?

61 Miért járt magyar református középiskolába Iuliu Maniu?

62 A „boldog békeidők” alatt ritkább volt az öngyilkosság is?

63 Miért válhatott Budapest a világ egyik malomipari centrumává?

64 Miért lett radikális a szerb egyházi kongresszus?

65 Miért lőttek rá Tisza István grófra 1912-ben a képviselőházban?

66 Miért maradt szótlan Traian Doda a képviselőházban? – Avagy a választási rendszer és a nemzetiségek

67 Miért működhetett az Antiszemita Párt, és miért szűnt meg mégis?

68 Miért nem akart Andrássy Gyula állami segélyt adni a ’48-as honvédeknek?

69 Miért nem bővítették a választójogot a dualizmus korában?

70 Miért nem épült román nemzeti színház?

71 Miért nem vett részt Deák Ferenc a koronázáson?

72 Miért rettegett a nemzetiségi lakosság a szolgabíróktól?

73 Miért tartották korruptnak a korszak választásait?

74 Miért törték szét az ellenzéki képviselők az Országház bútorait?

75 Miért volt fontos a vasútépítés a magyar gazdaság számára?

76 Miért volt sajátos a magyarországi zsidók helyzete a dualizmus korában?

77 Miként lett román prefektus egy magyar párbajhősből?

78 Milyen civil egyesületek működtek a korban?

79 Milyen festmények lógtak Ferenc József ágya fölött?

80 Milyen közös ügyeink voltak Ausztriával?

81 Milyen város volt Budapest a dualizmus éveiben?

82 Milyenek voltak a magyarországi városok a dualizmus idején?

83 Mióta van társadalombiztosítás Magyarországon?

84 Mióta vannak bankok Magyarországon?

85 Mire ébredtek a ruszinok?

86 Mire kellett a nemzetiségi ügyosztály Bánffy Dezső miniszterelnöknek?

87 Mit adott nekünk a kiegyezés?

88 Mit jelentett a magyar gazdaság kapitalista átalakulása?

89 Mit kínált Tisza István a románoknak?

90 Mivel fizettek a Monarchia Magyarországán?

91 Örültek-e az emberek a kiegyezésnek?

92 Szlovák szent lett-e Szent Istvánból?

93 Tönkretette-e Deák Ferenc Eötvös József nemzetiségi törvényét?

94 Valóban nem járt Ferenc József az Országházban?

95 Városban vagy falun éltek többen?

96 Volt nyugdíj a dualizmus korában?

97 Voltak-e büszke soviniszták Magyarországon?

98 Volt-e kultúrharc Magyarországon a dualizmus korában?

99 Volt-e második kiegyezés – avagy hogyan alakult az erdélyi szászok sorsa?

100 Szerették-e a magyarok Ferenc Józsefet?

Elkerülhető lett volna Trianon, ha nem ilyen kiegyezés születik?

A nehezen megválaszolható és némileg történelmietlen kérdés arra vonatkozik, hogy mennyiben tehető felelőssé a Deák Ferenc és hívei által megkötött kompromisszum a Magyar Királyság széthullásáért 1918 után. (➝ 3) Le kell szögeznünk, hogy az 1920-ban létrejött, számunkra igazságtalan trianoni békerendszer alapvetően az első világháború elvesztésével, a népek-nemzetiségek önrendelkezési jogának elismerésével, valamint a győztes nagyhatalmak nyers külpolitikai és gazdasági érdekeivel magyarázható. Továbbá: a világháborút követő időszakban alig akadt olyan állam, amely változatlan formában vagy határokkal tudott volna tovább működni. Különösen igaz ez a soknemzetiségű Közép-Kelet-Európára, ahol a nacionalizmus széthúzó erői erősebbnek bizonyultak a földrajzi és történelmi kapcsolatoknál.

Kétségtelen azonban az is, hogy a kiegyezés egy bonyolult egyeztetési és intézményi struktúrát hozott létre, amely meglehetősen lassan reagált a válsághelyzetekre. Ferenc József a közös hadseregre mint nemzetek feletti, dinasztiához hű és az összbirodalom védelmét szolgáló fegyveres testületre tekintett, amelynek egységes szellemét és erejét nem bonthatja meg semmiféle különállás. (➝ 79, ➝ 80) Ezzel szemben a magyar ellenzék idegen testként, abszolutista maradványként tekintett a közös hadseregre. Megkérdőjelezte az uralkodó katonai felségjogait, és a hadsereg nemzeti jellegét kívánta erősíteni a Magyar Királyság területén, például a magyar nyelv kötelező használatával vagy a nemzeti színek alkalmazásával. E jelentős felfogásbeli különbség hosszú időszakokra képes volt megbénítani a dualista politikai rendszer egyezségekre épülő működését. A századfordulótól kezdődően a budapesti és a bécsi parlament egyaránt hangos volt a kormányellenes erők tiltakozásától. (➝ 37, ➝ 48, ➝ 74) Mindez pedig jelentősen késleltette azokat a hadseregfejlesztési reformokat, amelyeket a háborúra készülődő többi európai nagyhatalom már bevezetett. Jóllehet, e probléma nem független az 1867-ben megkötött kiegyezéstől (➝ 2, ➝ 3), valójában sokkal inkább a későbbi politikusi nemzedék rövidlátó politizálásából fakadt. Mindezzel azonban nem akarjuk azt állítani, hogy az időben végrehajtott katonai modernizáció megmenthette volna az Osztrák–Magyar Monarchiát a felbomlástól, de kétségtelenül lerontotta a birodalom működésének hatékonyságát.

A kiegyezés megkötését számos magyar politikus számára egyértelműen igazolta az is, hogy az új politikai rendszer biztosította a magyarság vezető szerepét az országban élő többi nemzetiséggel szemben. Úgy látták, hogy Magyarország nemhogy meggyengült volna az Ausztriával kötött megegyezés következtében, hanem éppenséggel ezáltal mód nyílt a dualizmus időszakában a magyar államiság kiépítésére, megerősítésére. Ugyanakkor a világháborút lezáró békekonferencia egyik angol résztvevője így emlékezett vissza: „A magyarok századokon át elnyomták nemzetiségi alattvalóikat. A felszabadulás és a büntetés órája elérkezett.” A kiegyezés azonban e tekintetben sem tehető felelőssé, hiszen nem írta elő, hogy az elkövetkező öt évtizedben milyen politikát folytassanak az ország vezetői a nem magyar ajkú lakossággal szemben. Sőt a kiegyezés után egy évvel a Magyar Országgyűlés európai összehasonlításban is a korszakban előremutató törvényt fogadott el a nemzetiségi egyenjogúság tárgyában (1868: XLIV. tc.). (➝ 64, ➝ 93)

A későbbi évtizedekben azonban elmaradt a választójog lépcsőzetes kiterjesztése, lecsökkent a nem magyar nyelvű kultúra állami támogatása, az erőteljes magyarosítás szándéka pedig kormányzati szintre emelkedett. (➝ 6, ➝ 48, ➝ 51) Egyre több politikus kérdőjelezte meg az 1868-ban elfogadott nemzetiségi törvény alapelveit is. Azaz: a rosszul kezelt nemzetiségi kérdés és ennek következtében az országról külföldön kialakult kedvezőtlen kép közvetett módon szintén hathatott a győztes hatalmak képviselőinek hozzáállására az ország helyzetének rendezésekor.

Meggyőződésünk szerint a Monarchia összeomlása és a trianoni békerendszer tragédiája nem vezethető vissza közvetlenül az 1867-ben megkötött kompromisszumra, ugyanakkor kimutatható a dualizmus kori magyar politikai vezető réteg bizonyos mértékű felelőssége. Az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása véleményünk szerint a világháború után már elkerülhetetlen volt, a békefeltételek azonban akár enyhébbek is lehettek volna egy előrelátóbb és toleránsabb politizálás esetén. Ez utóbbi azonban csupán feltételezés. Cieger András (CA)

Kiegyezés, kiegyenlítés vagy alku?

A kérdésben szereplő három szó arra utal, hogy az 1867-ben létrejött osztrák–magyar kompromisszumot sem saját korában, sem később nem illették egységes kifejezéssel. Az, hogy ki melyiket használja, sok esetben már azt is elárulja, hogy mit gondol erről a történelmi eseményről. Kossuth például Kasszandra-levelében a tárgyalásos rendszerváltás folyamatát vásári alkudozásként írta le, amelyet gyanús titkolózások öveznek, a kompromisszum pedig végső soron a nemzet pusztulását eredményezi majd. (➝ 30) Felfogása szerint Deák és hívei a romlatlan népet megtévesztve, a nyilvánosságot kerülve, paktumokkal intézték el a hatalomváltást: „Lassan-lassan lebben a fátyol a Béccseli alkudozások titkairól. Úgy látszik, mindez már kicsinált dolog, s az Országgyűlés csak arra van hivatva, hogy a bevégzett tényt regisztrálja.” Aki pedig ennek az új rendszernek a működtetésében részt vesz, az nem lehet más, mint hazaáruló. Kossuth tehát az 1867-ben létrejött kompromisszumra az alku szót használja, annak minden negatív felhangjával együtt (ti. valamiről le kell mondani), tudatosan kerülve a Deák-pártiak által emlegetett kiegyenlítés kifejezést.

Ezzel ellentétben Deák Ferenc szóválasztása, a kiegyenlítés egyértelműen pozitív tartalmú, hiszen az ellentétek egyenlő mértékű kiegyenlítésére, egy korábbi igazságtalanság rendezésére utal, azaz a politikai kibontakozás kedvező következményeit hangsúlyozza. (➝ 87) Az osztrákok által használt Ausgleich német szó ugyancsak magában hordozza ezt a mellékjelentést. Továbbá a kiegyenlítés kifejezés a magyar politikai kultúrának arra az évszázados hagyományára is visszautal, amelyet a király és az Országgyűlés alkotmányos párbeszéde jelentett, és lényege a bécsi udvar (az uralkodó és tanácsadói), valamint a hazai politikai vezetőréteg alkotmányosan szabályozott tárgyalása az ország dolgairól.

A helyzetet bonyolítja, hogy már 1867-ben is használatos volt a kiegyezés kifejezés, amelyből ez az előbb említett plusztartalom kevésbé domborodott ki, azonban már a kezdet kezdetén versenytársa lehetett a Deák által tudatosan alkalmazott kiegyenlítés szónak, ami így az idők során ki is kopott a szóhasználatból. A modern szakirodalomban már egyértelműen a kiegyezés kifejezés gyökeresedett meg, a megállapodás tartalmáról pedig a történészek ma már meglehetősen semlegesen, reális kompromisszumként beszélnek. Az iskolai tankönyvek szintén a kiegyezés szóval írják le az 1867-es osztrák–magyar megegyezést.

Végezetül megemlítjük, hogy az angol nyelvű szakirodalom korábban ugyancsak a kissé negatívan csengő compromise szót használta, ami így a kölcsönös engedmények árán elért alkuként jellemezte az egyezséget. Az utóbbi időben azonban lezajlott az Osztrák–Magyar Monarchia teljesítményének és működésének átértékelése, ezért a nemzetközi történettudományban 1867 kapcsán egyre inkább a settlement kifejezés terjed, ami a tárgyilagosabb ’megállapodás’ szóval fordítható. (CA)

A kiegyezés rendszere valóban hazug volt – ahogy azt Bibó István állította?

Bibó István a 20. századi magyar történelem egyik legjelentősebb politikai gondolkodója volt, aki a Nagy Imre-kormány államminisztereként vállalt szerepet az 1956-os forradalomban, amiért később börtönbüntetést szenvedett. Tudományos munkásságának talán legismertebb darabja az 1948-ban elkészült Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem című tanulmánya. Ebben többek között ezt írja: „A világháború kitörésének pillanatában nem volt a kiegyezésnél gyűlöltebb politikai jelszó a Lajta egyik oldalán sem. A hazugságnak azok a vaskos oszlopai, melyeken a kiegyezés nyugodott, már belülről teljesen elkorhadt, féreg rágta holmik voltak.” Bibó a 20. század közepéről visszatekintve úgy látta, hogy a kiegyezést megkötő „feleket nem a célok és tervek, hanem a félelmek és aggodalmak közössége hozta össze”. Elmélete szerint a dualizmus rendszere az ország függetlenségének, továbbá Bécs és Budapest egyenrangúságának, valamint a működő parlamentarizmus hazugságára épült. (➝ 30) Ezek a valótlanságok pedig végzetesen eltorzították a rendszert megalkotó és fenntartó politikusok gondolkodását, ezért félelmeiknek engedelmeskedve, végső soron (nem először a magyar történelemben) zsákutcába kormányozták az országot. A hazugságokra épült politikai rendszer ugyanis belső problémái miatt egy csapásra összedőlt a világháború elvesztésével.

Bibó István évszázadokat átfogó, olvasmányos stílusú írása több fontos megállapítást tartalmaz, miközben számos pontatlanságot is, a dualizmus korára vonatkozó végső következtetése pedig egyértelműen téves. Kétségtelen, hogy az osztrák–magyar kiegyezés és a dualizmus politikai rendszere nem annyira a rendszerváltók pozitív érzelmeire, hanem sokkal inkább a megegyező felek kölcsönös bizalmatlanságára épült. (➝ 100) Ugyancsak egyetérthetünk Bibóval abban, hogy a kiegyezéspárti politikusok érvelésében több féligazság szerepelt, és igyekeztek hallgatni a kompromisszum bizonyos részleteiről, hogy biztosítsák a megállapodás sikerét. Elkötelezett demokrata gondolkodóként pedig helyesen vette észre, hogy a társadalom túlzottan tekintélytisztelő volt, és csak kismértékben vett részt a közügyek intézésében.

A ma már rendelkezésre álló kutatások alapján nagy biztonsággal kijelenthetjük, hogy az Osztrák–Magyar Monarchia és benne a történelmi Magyarország elsősorban nem belső problémái miatt omlott össze, hanem alapvetően külső (külpolitikai, katonai és ideológiai) hatások bomlasztották fel 1918-ban. (➝ 1) A dualizmus öt évtizede pedig korántsem volt zsákutca a közép-európai térség fejlődése szempontjából. Ugyancsak téves megállapításokhoz vezet, hogy Bibó a 20. századi modern demokráciák alapelveit kéri számon a 19. századi liberalizmus időszakában létezett politikai rendszeren. Az 1867-es berendezkedés alkotmányos és parlamentáris volt, de demokratikusnak több ok miatt sem nevezhető.

Bibó szóban forgó híres tanulmánya – annak ellenére, hogy igen élesen bírálja – valójában nem a kiegyezésről szól. Nem véletlen, hogy 1948 táján vetette papírra a gondolatait, az ország ugyanis ismét politikai fordulat, a kommunista hatalomátvétel küszöbén állt. Bibó nyilván nem tudhatta pontosan előre, hogy mi fog történni, de jól érzékelte a politikai rendszer torzulásának a jeleit, ezért felemelte szavát a demokratikus politikai kultúra megteremtése, megóvása érdekében. Éppen ezért igyekezett a magyar történelem elmúlt évszázadaiból olyan példákat keresni, amelyek intő tanulságul szolgálhatnak saját kora számára. E méltányolható, ám tudományosan kevéssé alátámasztható törekvésének esett áldozatul Deák Ferenc műve, a kiegyezés. (CA)

A magyar tényleg jogásznemzet?

A magyar politikai elit közös tudását hagyományosan a jogi iskolázottság jelentette (➝ 37), a politizálás nyelvezetére pedig a jogászias érvelés volt jellemző, amelynek középponti elemét az évszázados alkotmányos múltra való hivatkozás jelentette. A szokásjogra, az ősi intézményekre (például a hajdani országgyűlésekre) és a régi törvények betűjére, de leginkább azok szellemére épített érvelés és gondolkodásmód a nemzeti önkép részévé vált. A csavaros észjárás, a jogászi okoskodás és mindennek magán- és közéleti felhasználása röpiratokban, újságcikkekben és irodalmi alkotásokban egyaránt felbukkant (ezt figurázza ki például Arany János A fülemile című versében). Kossuth Lajos egyik vezércikkében már 1843-ban korholóan említi, hogy a magyar túlságosan „ügyvédnemzet”, és kevéssé érdeklődik a gyakorlatiasabb (például gazdasági) kérdések iránt. E kritikája ellenére maga is időszerű politikai kérdésekben az ősi alkotmányosság elvére vagy éppen az angol és magyar jogfejlődés rokonságának az elméletére hivatkozott.

A magyarokról alkotott külső jellemzésekben is többször felbukkant ugyanez a sztereotípia. Ferenc József a kiegyezés küszöbén – nem éppen örömmel – ugyancsak a nemzeti jellem meghatározó, sőt növekvő jelentőségű vonásaként szólt a magyarok jogászi szemléletéről: „a magyar nemzet […] egyre inkább jogásznemzet, és a magyarok minden egyes politikai kérdést kizárólag jogi szempontból vizsgálnak, és fennakadnak olyan finom jogi megkülönböztetéseken is, amelyek révén e kérdések máshol elképzelhetetlen jelentőségre tesznek szert”. Az ezeréves alkotmányosságba, a nemzet ősi jogaiba vetett hit – részben a Béccsel szembeni ellenállás hagyománya miatt – a kiegyezési tárgyalások idején valóban fontos szerepet kapott. A „nemzet prókátorának”, azaz ügyvédjének is nevezett Deák Ferenc ugyanis a jogfolytonosság elvére épített következetes érvelésével meglehetősen sok borsot tört az osztrák tárgyalópartner orra alá.

A mindenkori képviselőház közel kétharmadát szintén jogászvégzettségűek alkották, a közfelfogás ugyanis sokáig a jogi tanulmányokat tekintette a politizálás legfontosabb előfeltételének. Az, hogy a jogi műveltség vált mintegy a politikusok közös tudásává, egyrészt a politizálás erős alkotmányjogi szemléletéből, másrészt a hazai felsőoktatás lassú differenciálódásából fakadt (például Magyarországon ekkor még nem létezett önálló közgazdaság-tudományi képzés), harmadrészt pedig abból, hogy a jogi tárgyak hagyományosan az ún. államtudományok oktatásával kapcsolódtak össze. A politikai elit jövőbeni tagjai tehát például az alkotmányjog mellett politikatudományt, statisztikát, közigazgatástant is tanultak a budapesti és a kolozsvári egyetem jogi karán. Ezek után nem csodálkozhatunk, ha a parlamenti munkára a jogászias gondolkodásmód és szóhasználat nyomta rá a bélyegét.

Az ügyvédi és a politikusi foglalkozás tehát hatékonyan egészítette ki egymást, és meggyorsíthatta a közéleti előrejutást. A századfordulón azonban megszaporodtak azok a vélemények, amelyek szerint a jogászok túlzott jelenléte a politikai életben tovább erősíti az elit zártságát, és végső soron lerontja a modern élet által megkívánt döntések szakmaiságát: „Akad elég dolog, amihez a jogász nem is érthet, amihez egészen más élethivatások embereire volna szükség. […] Mondjuk ki kereken: jogász, ügyvéd kétségtelenül kell a képviselőházban, de ha annyian vannak, hogy másokat, akikre épp oly szükség van, kiszorítanak a törvényhozásból, akkor túltengésük már bajjá válik” – írta a 20. század elején egy napilap.

A politika világán kívül is megfigyelhető a jogászok nagy súlya például a gazdasági életben és a közigazgatásban. 1900-ban a budapesti és a kolozsvári egyetem jogi karán, valamint az alacsonyabb képzést biztosító jogakadémiákon nagyjából öt és fél ezer hallgatót oktattak. Közülük sokan úgynevezett „mezei jogászok” voltak, akik alig látogatták az órákat, rendszerint csak vizsgázni jártak be, így hiányos szakmai tudással szereztek diplomát. A jogászi pályákon más értelmiségi foglalkozásokhoz képest a 20. század kezdetén már túlképzés alakult ki, ami különösen a világháború után éreztette káros társadalmi hatásait. (CA)

A nők valóban „másodrendű” állampolgárok voltak a dualizmus korában?

Túlzás nélkül állítható, hogy a 19. század második felében a nők egyértelműen hátrányt szenvedtek a jog színe előtt, valamint az oktatási rendszerben, de politikai véleményüket sem fejezhették ki a férfiakhoz hasonló módon. Mindez persze általános jelenség volt Európa számos országában, ugyanakkor az is igaz, hogy Magyarország nem járt különösebben az élen a jogegyenlőség megteremtésében.

Az 1874. évi XXIII. törvénycikk tette csak lehetővé, hogy a nők akkor is nagykorúvá válhassanak 24 éves korukban, ha addig nem kötnének házasságot (a régi szabályozás szerint ugyanis házasságukig apjuk felügyelete alatt álltak). 1876-ban pedig már saját jogon kölcsönhöz is juthattak, így részt vehettek akár gazdasági vállalkozásokban is. Mindkét említett polgári jogi rendelkezés azt segítette, hogy saját ügyeikben a nők maguk tudjanak eljárni (ne csak az apjukon vagy férjükön keresztül), ezzel is csökkentve a törvény előtti egyenlőtlenségüket.

Kétségtelen ugyanakkor, hogy a munkát vállaló nőket (arányuk 1910-ben elérte a keresők 23,6%-át) a törvények igyekeztek segíteni is. Az 1884-es ipartörvény például a szülés után a nőket négy hétre felmentette a munkavégzés alól (akkor ez a rövid idő is előrelépésnek számított), továbbá 1891-től erre az időre a kötelező betegbiztosítás alapján gyermekágyi segély is járt számukra. (➝ 83) 1908-ban pedig Magyarország is csatlakozott az iparban alkalmazott nők éjjeli munkájának tilalmát kimondó nemzetközi egyezményhez.

A tankötelezettség a lányokra is kiterjedt, akik az elemi iskolákban a fiúkkal azonos oktatásban részesültek. (➝ 20) Ennél idősebb életkorban azonban a lányok rendszerint már gyengébb minőségű oktatást kaptak, 1883-ig pedig Magyarországon nem is tehettek érettségi vizsgát (Ausztriában már 1872-től lehetőségük nyílt erre). 1896-ban kezdte meg működését az ország első nyilvános leánygimnáziuma Budapesten (a Veres Pálné alapította Országos Nőképző Egyesület égisze alatt), addig ugyanis a gimnáziumokban a lányok csak magántanulók lehettek. Ugyanebben az évben nyílt meg a hölgyek előtt az egyetem kapuja is, igaz, a felsőoktatásnak korántsem minden területén: tanárok, orvosok és gyógyszerészek lehettek, de például a jogi pályát továbbra is csak férfiak választhatták. (➝ 4)

Az oktatási egyenlőtlenség csak lassan csökkent: a Budapesti Tudományegyetemen 1913-ban mindössze 564 nő tanult, ami a hallgatók 7,5%-át jelentette. Az írni-olvasni tudó nők aránya pedig még 1910-ben is csak 54% körül mozgott. A nők felsőoktatási aránya az első világháború alatt nőtt meg látványosan (a 30-40%-ot is elérte) – átvéve a katonai szolgálatot teljesítő férfiak helyét az előadótermekben is.

A nők Magyarországon 1920-ig nem szavazhattak az országgyűlési választásokon. A dualizmus korában még azok az előkelő hölgyek sem kaptak választójogot, akik kellő műveltséggel és vagyonnal rendelkeztek, tehát elvben teljesítették a politikai jogok gyakorlásához szükséges szigorú feltételeket. Miközben 1906-tól Finnországban, majd néhány évvel később Norvégiában és Dániában is szavazhattak a nők (ugyanakkor például Franciaországban és Svájcban csak a második világháború után), a magyar politikusok mindvégig azt hangoztatták, hogy a közvetlen politizálás ellentétes a hagyományos női szerepekkel, és könnyen viszályt szíthat a családon belül. „A nő semmi esetre se avatkozzék a politikába. Érdekkel követheti, sőt kövesse is az események folyamát, hogy ezekről társaloghasson férjével és érdekkel hallgathassa ennek beszédét, de (…) vitatkoznia neki nem szabad” – figyelmeztetett egy újságcikk 1876-ban. Sokkal inkább óvni kell a nőket az indulatos és sokszor erkölcstelen választási küzdelmektől.

Tisza István, a legnagyobb parlamenti párt vezetője még 1918-ban is úgy vélte, hogy „a magyar nép túlnyomó nagy többségének nem kell a női szavazatjog. A magyar nép becsüléséből s előtte megszerezett erkölcsi tekintélyéből veszít az a párt, amelyik megvalósítja a nők szavazatjogát”. (➝ 69) Nyíltan ugyan nem mondták ki, de attól is tartottak, hogy a nők szavazatai jelentősen átrendezhetnék a politikai erőviszonyokat az Országgyűlésben (például a konzervatív pártok javára). A régi Magyarország összeomlása és az azt kísérő politikai fordulatok hozták el végül a nők számára a választójogot. (CA)

A templom és az iskola volt a nemzetiségek utolsó bástyája?

Bár korábban általános volt az a felfogás, hogy a 19. század a vallás és a felekezetiség magánszférába szorulásának és a vallásosság lassú visszaszorulásának időszaka (szekularizáció), a dualizmus Magyarországán az egyházak és a hitélet a mindennapok szinte minden területén strukturáló tényező maradt. Az egyházak több ezer felekezeti iskolát tartottak fenn, ahol a tanítókat is ők nevezték ki. 1894-ig a papok előtt kellett házasságot kötni – még ha annak polgári jogi vonatkozásait már az állam szabályozta (➝ 87). Az anyakönyveket is az egyházak állították ki, és a kezdődő szociális és jóléti intézményrendszerből sem hiányoztak. Sőt a szociáldemokraták és polgári radikálisok ellenében a munkásság megszervezését is felvállalták (➝ 56, ➝ 78), keresztényszocialista munkásszervezeteket, később szakszervezeteket is létrehoztak.

A vallás és a nemzetiség között jelentős átfedés volt, ami azt is jelentette, hogy bizonyos egyházak egyúttal a nemzetépítés, a nemzeti kultúra és az oktatás letéteményeseinek számítottak. A szerb ortodox, a román görögkeleti és görögkatolikus egyházak, az erdélyi szász lutheránusok nemzeti egyházként tekintettek magukra, és valóban jelentős intézményrendszert működtettek. A reformátusok és unitáriusok alapvetően magyar egyháznak számítottak, míg a magyarországi evangélikusok végül felvállalták a magyarosítás programját is szlovák és német híveik körében. Nem volt ilyen egyszerű a katolikusok helyzete, a klérus soraiban ott voltak a nemzetiségi mozgalom hívei is (➝ 98), miközben szociális kérdéseket – nemegyszer nemzetiségi olvasatban – is zászlajukra tűztek. Nem véletlenül lett a szlovák nemzeti politika választói alternatívája a katolikus arculatú Néppárt.

A felekezetek ugyanakkor egységesen léptek fel, ha az állam kikezdte a helyzetüket, például az egyházpolitikai törvények alkalmával 1894 körül. (➝ 76) Bár a felekezeti ellentétek nem váltak kiemelt politikai témává – ha az antiszemitizmust (➝ 67) nem tekintjük felekezeti konfliktusnak –, a vallásokat elég erős választóvonalak különítették el. Áttérésre persze volt jogi lehetőség, ez azonban viszonylag kis számban és főként gyakorlatias okokból történt: például a felekezetileg vegyes házasságok esetén. Az utóbbi volt ugyanis az életnek az a területe, ahol a dualizmus alatt a felekezeti határok a leginkább elmosódtak. A századfordulóra a keresztény felekezetek közötti házasságoknak Budapesten már egyharmada, vidéken egyötöde volt vegyes házasság. Ugyanakkor ahol a vallási-nyelvi-nemzeti megfelelés erősen tartotta magát, ott ez messze nem volt jellemző, hiszen az etnikai vegyes házasságok csak a házasságkötések 5%-át tették ki a századfordulón. Csak a horvátok és a németek esetében volt ez az arány 10%, részben azért, mert esetükben a vallás nem volt átfedésben a nyelvvel, és főként Nyugat-Magyarországon és részben a Bánságban, az ország etnikai szempontból leginkább kevert vidékein éltek. Mindenesetre néhány jellegzetes régiótól eltekintve – például az északkelet-magyarországi görögkatolikusok, különösen a nemesi eredetűek –, az átfedésben lévő vallási és etnikai határt kevesen lépték át vegyes házassággal.

Ez azonban egyáltalán nem zárta ki, hogy az adott nemzeti csoportokon belül kerüljön sor felekezeti alapú konfliktusra vagy ellentétre. Bár a korábbi évszázadok katolikus–protestáns ellentéte alábbhagyott, a felekezeti hálózatok párhuzamos struktúrákat is létrehoztak. A görögkatolikus és görögkeleti románok mindennapjait sem csak a testvériség határozta meg, annál kevésbé, mivel egy esetleges áttérés egzisztenciális kérdés volt a klérusnak és a tanítóknak is. Egry Gábor (EG)

Agrárország volt Magyarország a dualizmus korában?

Egy országra akkor igaz, hogy agrárország, ha a gazdaságában a mezőgazdasági szektor a meghatározó mind a foglalkoztatottak száma, mind a termelési eredmények tekintetében. Magyarországra ez a dualizmus alatt végig igaz volt, de mindez nem jelentette, hogy a gazdaságban ne ment volna végbe alapvető változás, ne zajlott volna le iparosodás és kapitalista átalakulás. (➝ 88)

Magyarországon a kiegyezéskor a lakosság 75–80%-a élt mezőgazdaságból, és a GDP-nek (bruttó hazai terméknek) nagyjából a kétharmada származott az agráriumból. Az első világháború előtt ehhez képest az agrárszektorban foglalkoztatottak már csak az összlakosság 62%-át tették ki, és ez a szektor termelte a GDP 45–50%-át. (Összehasonlításként: ugyanekkor Ausztriában a mezőgazdaság a lakosság 52%-át foglalkoztatta és a GDP 23–28%-át adta.) Látható tehát az elmozdulás, a mezőgazdaság jelentőségének csökkenése a magyarországi gazdaság szerkezetén belül, ami igazolja az országban végbement iparosodást, de így is megmaradt az agrárium dominanciája.

Több okot is megnevezhetünk, ha azt keressük, hogy miért nem vált Magyarország ipari országgá a dualizmus bő ötven éve alatt. Egyrészt fontos tény, hogy a gazdasági szerkezet változása hosszú távú folyamat. Az eltelt öt évtized akkor ennyi változást eredményezett, aminek a jelentősége nem lebecsülhető. Másrészt hangsúlyozni kell a korszakot meghatározó körülményeket is: (1) Magyarországon igen alacsony fokú volt iparosodottság a 19. század közepén, és erről az alacsony ipari fejlettségről kellett elindulnia az iparosodás folyamatának; (2) a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek iránt a 19. században folyamatosan bővült a nyugat-európai kereslet, ami jó alapot adott az agrárium fejlődésének; (3) a Monarchia 50 milliós, vámmentesen (➝ 80) elérhető és szintén növekvő élelmiszerigényt mutató belső piaca ösztönözte a magyarországi agrártermelést; (4) a földtulajdonnak magas volt a társadalmi presztízse, ellentétben az ipari és kereskedelmi tevékenységek társadalmi megítélésével (➝ 24, ➝ 52, ➝ 76), ami nem támogatta az agrárnépesség mobilitási hajlandóságát.

A piaci kereslet és iparosodás Magyarország gazdaságára gyakorolt hatása érzékelhető a magyar kiviteli adatok alakulásán is. Az 1867–1871 közötti évek átlagában a magyarországi kivitel 62%-a volt mezőgazdasági nyerstermék és 15%-a élelmiszeripari termék. 1909 és 1913 között a kivitelen belül 51%-ra csökkent a mezőgazdasági nyerstermékek aránya, és 25%-ra nőtt az élelmiszeripari árucikkeké. Vagyis az egész korszakban a magyarországi kivitel háromnegyedét az élelmezési termékek adták, ebben nem volt változás, köszönhetően a piaci keresletnek, de ezen belül folyamatosan nőtt az iparilag feldolgozott élelmezési árucikkek súlya, köszönhetően a magyarországi iparosodásnak.

Fontos azt is hangsúlyozni, hogy az ország mezőgazdasága szintén fejlődött a korszakban mind extenzíven, mind intenzíven. Extenzív növekedést eredményezett, hogy folyamatosan nőtt a művelés alá volt területek nagysága, hiszen több területen többet lehetett termelni. Egyrészt jelentős területeket nyert a termelés a folyók szabályozása és az ármentesítési munkák nyomán (➝ 49), másrészt az istállózó állattartás terjedésével a korábbi legelőkből és rétekből is szántók válhattak, harmadrészt az áttéréssel a korszerű vetésforgóra csökkent az ugar- (a művelés alá nem vont) terület nagysága. Ennél is fontosabb volt ugyanakkor az intenzív növekedés hatása, vagyis hogy ugyanakkora területre vetítve volt képes többet termelni a magyarországi mezőgazdaság. Növekedtek a korszakban a hektáronkénti termésátlagok: a kukorica magyarországi termésátlagai voltak a legjobbak Európában, míg a fontosabb szántóföldi termények esetében a hazai eredmények az európai átlagok körül mozogtak, és csak Anglia, Németország és a mai Benelux-államoknak nevezett területek termésátlagai előzték meg jelentősebb mértékben. Az intenzív növekedés a gépesítés és a hatékonyabb talajművelés eredménye volt, és hogy mindebből nem következtek még látványosabb terméshozamok, annak egyrészt az volt az oka, hogy nem volt egyenletes a gépesítés, és az nem terjedt ki minden munkafolyamatra; leginkább a cséplésre szorítkozott, de az aratás és a szántás gépesítése már inkább csak a nagybirtokokon valósult meg. Másrészt bár a vetésforgó, a trágyázás és a vasból készült mezőgazdasági eszközök terjedése hatékonyabb talajművelést biztosított, a műtrágyahasználat későn és más országokhoz képest kisebb mértékben terjedt el Magyarországon.

A magyarországi mezőgazdasági termelést a dualizmus éveiben végig a szántóföldi művelés dominálta, folyamatosan nőtt a szántó aránya a vetésterületek között. De az is az agrárium fejlődését és alkalmazkodását mutatta, hogy bár a búza maradt a legfontosabb terméke, a piaci változások hatására módosult a növénytermesztés szerkezete: a 19. század végétől nőtt a kukorica, a burgonya, a cukorrépa és a takarmánynövények termelése. Utóbbi az állattenyésztés jelentőségének a növekedését jelezte, ahol ráadásul fontos fajtaváltás is zajlott: elterjedtek a nagyobb tejhozamú szarvasmarha- és a nagyobb húshozamú sertésfajták. Klement Judit (KJ)

Antiklerikális terroristák robbantottak Debrecenben a püspökségen?

1914. február 23-án pokolgép robbant Debrecenben, a Hajdúdorogi Görögkatolikus Püspökség irodájában. A három áldozatot követelő merényletet egy Cernăuţiban (Csernovic, akkoriban Bukovina központja) feladott láda felrobbanása okozta. A nyomozás soha nem jutott el a vélt merénylőkig, a sajtóban azonban hamar kikristályosodott két teória. Az egyik a máramarosi szkizmaperrel (➝ 18) és a ruszinok közt zajló pravoszláv áttéréssel hozta kapcsolatba, Moszkvában találva meg a merénylet kiagyalóit, akik a magyar görögkatolikus püspökség megalapításával „emberhalászatuk” végétől félhettek. A másik vélekedés, a függetlenségi párti sajtóban megjelent elképzelés viszont Bukarestre mutatott, kiemelve, hogy az 1912-ben felállított hajdúdorogi püspökség ellen a román görögkatolikus egyház és a Román Nemzeti Párt is tiltakozott, sőt heves kampányt folytatott. Egyfelől kifogásolták, hogy a román görögkatolikus püspökségektől csatolnak el egyházközségeket, másfelől azzal vádolták a magyar államot, hogy a magyar liturgikus nyelvű püspökség létrehozásának célja a románok elmagyarosítása volt, és a már nyelvileg elmagyarosodott, de valójában román hívek végleges asszimilálása.

Ami a második felvetést illeti, az nem állt nagyon messze a valóságtól. Egyfelől a merénylettel végül egy besszarábiai román diákot hoztak a leginkább hihető módon összefüggésbe, noha érintettségét kétséget kizáróan igazolni soha nem sikerült. Másfelől az állam részben valóban azért vállalta fel a püspökség megalapítását sok évtizedes húzódozás után, mert ebben látta a lehetőséget arra, hogy kivonja a román nyelvű Balázsfalva érsekének igazgatása alól azokat az egyházközségeket, ahol magyarul beszélnek a hívek. Azt pedig nyilván nem bánták, ha közben az esetleg román anyanyelvű hívek is magyar liturgikus nyelvű egyházközségbe kerülnek. Láthatóan mindkét oldal úgy kezelte a görögkatolikusokat, mint akik gond nélkül megfeleltethetők nagyon egyértelmű nemzeti kategóriáknak. Felekezetük, illetve nyelvük magyarrá vagy románná teszi őket.

Ezzel szemben a Szatmár, Szabolcs, Szilágy, Bereg, részben Bihar és Máramaros megyékben élő görögkatolikusok (➝ 6) esetében ez messze nem volt olyan egyértelmű, mint azt a püspökség alapítását, majd a merényletet körülvevő politikai vita sugallta. A felekezeti hovatartozás és sokszor a személynevek is arra utalnak, hogy a nagy többségük minden bizonnyal román és részben ruszin nyelvű lehetett, ez azonban akkor, amikor elkezdődött a nyelvváltásuk, még nem hordozott egyértelmű nemzeti tartalmat. A katolikus egyházhoz tartozás, nem egy esetben a nemesi cím vagy egyéb kiváltság pedig segítette társadalmi integrációjukat. A vidék görögkatolikus papjai, tisztviselői, nemesei helyet kaptak a kastélyok és kúriák asztalainál, vagy akár a vármegyeházi beiktatási lakomákon is.

Bár a magyar nyelvű hívek szervezkedése az önálló püspökségért már a 19. század közepén elkezdődött, az egyház dogmatikai okból (a latin helyett népnyelvi liturgia), az állam pedig óvatosságból nem támogatta a kérelmet. Csak a 20. század fordulójának felfokozott nemzeti agitációja hozott kedvező változást. Közben pedig a szervezkedők – akik alapvetően csak a közvélemény nyomására számíthattak, miután egyházi feletteseiknél elutasításra találtak – megtanulták, hogy a közvéleményt sokkal inkább felzaklatja, ha a magyar nyelv veszedelméről, illetve a magyarok megmentéséről beszélnek, mintha liturgiai kérdéseket vagy a hívek gondozásának gyakorlati problémáit helyezik előtérbe. A kezdeményezők és a vezérek nyilván nem pusztán taktikából hangoztatták magyar önazonosságukat, azt azonban már nehezebb eldönteni, mit is értett ezalatt egy egyszerű falusi hívő. Annál is inkább, mert a másik oldal, a román görögkatolikusok besorolása sem történhetett a szokásos kritériumok – beszélt nyelv – alapján. Egy részük ugyan zászlóvivője volt a román nemzeti mozgalomnak, anélkül hogy feladta volna a helyét a megyei világban, mások azonban szinte tipikus „magyar” életet éltek, sokszor már a családon belül sem beszéltek románul. (Közülük sokan 1919 után a vidék megyei igazgatásában csináltak karriert.) És mégis, dönthettek az aktív román nemzeti politizálás, a nemzeti közömbösség, sőt a magyar pártokban való aktivitás között, hiszen mindkét világban kiismerték magukat. (EG)

Az általános választójog jelentette-e a nemzetiségi kérdés megoldását?

A baloldali politikusok szerint mindenképp. A magyarországi munkásmozgalom legfontosabb pártja, a Magyarországi Szociáldemokrata Párt 1890. december 4-én alakult meg. (➝ 48) Mint a neve is mutatja, hangsúlyosan nem nemzeti, hanem nemzetek feletti pártként, hiszen a szociáldemokrácia világképében a munkások nemzetiségükre való tekintet nélkül a tőke által kizsákmányolt osztály, és ezt a helyzetet csak együtt tudják megszüntetni. A párt programja ezzel együtt elég visszafogott volt a nemzetiségi kérdéssel kapcsolatban: az egyenjogúságot hangsúlyozta, konkrét elvárásokat és javaslatokat azonban nem fogalmazott meg. A párton belül azonban nemzetiségi titkárságokat hozott létre, a párt lapját, a Népszavát is több nyelven adták ki, és a nemzetiségi szervezetek is jelentettek meg újságokat.

Az alapítást követő években a párt és teoretikusai elvetették az ausztromarxisták személyi elvű autonómiatervét, de továbbra is szűkszavúan fogalmaztak arról, mi oldaná meg szerintük a nemzetiségi kérdést. Általában pártfogolták a nyelvhasználati jogokat az oktatásban, valamint támogatták a nemzetiségek szabad kulturális fejlődését is, azonban a területi autonómia vagy éppen a föderalizáció kérdésében inkább elutasítók voltak.

Ennek a tartózkodásnak két oka volt, mindkettő a párt tudományos alapúnak tartott világképében gyökerezett. Eszerint a társadalmi fejlődés meghatározott törvényszerűségeket követ, éppen ezért az előre látható, és megakadályozni is csak ideig-óráig képes bárki. A nemzetiségi kérdést (➝ 93), illetve annak a politikai vitákban emlegetett kísérő jelenségeit, mint az asszimiláció, ennek megfelelően szenvtelenül figyelték. Természetesnek tartották a városokban lezajló identitásváltást, annak tükrében az iparosodást tekintették a magyarosodás fő mozgatójának és csatornájának, azonban éppen ezért elvetették az erőszakos magyarosítást. Úgy vélték, hogy az iparosodás következménye a városok megnövekedése lesz, és ennek következtében a magyarosodás is konfliktus nélkül lezajlik.

Emellett a párt legfontosabb követelése az általános, titkos és egyenlő választójog volt. Erre pedig ismét csak úgy tekintettek, mint a magyarok és a nemzetiségek közös nagy céljára, aminek a megszerzése enyhíti a nemzetiségi ellentéteket is, hiszen a konfliktus forrása elsősorban az uralkodó elit elnyomása, aminek a szűk választójog éppúgy eszköze volt, mint a hatósági erőszak. Sőt a választójogi küzdelem (➝ 69) teremtette meg szerintük a nemzetek közötti szolidaritást is. A feudálisnak tartott magyarországi viszonyok felszámolása, a valódi, iparosodott kapitalizmus és vele a magyarosodás, továbbá a választójog együtt tehát feloldja a nemzetiségi ellentéteket, sőt azok valójában csakis így csillapíthatók, enélkül nem lehet megoldás. Éppen ezért az olyan kérdések, mint az autonómia, azaz a területi önrendelkezés, nem lényegesek.

Ezzel a programmal a szociáldemokraták egészen 1918-ig sikeresen össze is tartották sokszínű pártjukat és mozgalmukat, nem utolsósorban azért, mert nem tettek különbséget sztrájkoló, hatósági erőszak áldozatául esett vagy beteg román, magyar, szlovák, német, olasz munkás között, mindenkinek járt a segítségük. Amikor azonban a demokratikus követelések megvalósulni látszottak, már nem tudták ellensúlyozni a nemzetek önrendelkezési jogának szociáldemokraták által is elfogadott eszméjét; 1918 végén a párt nemzetiségi szervezetei jórészt kiváltak a magyarországi pártból. (EG)

Banki ügynök vagy lelkipásztor?

Szemben a katolikus és evangélikus szlovákokkal, akik számára az egyház fontos, de korántsem nemzeti intézmény volt, az ortodox szerbek és románok, valamint a görögkatolikus románok esetében az egyház nemzeti jellege sok szempontból megkérdőjelezhetetlen volt. Különösen amióta, feloldva egy régi konfliktust, létrejött a nagyszebeni román ortodox érsekség, és ezzel a román püspökségek kikerültek a karlócai szerb metropolita fennhatósága alól. (➝ 64) Ugyanis a görögkeleti egyházakban érvényesült a Balkánon kialakult szokás, hogy az egyház egy-egy „nemzeti” csoport, vagyis jórészt azonos nyelvet beszélők közössége is, ami ráadásul leginkább csak szimbolikusan függ a konstantinápolyi, esetleg a moszkvai pátriárkától. Ezt ők fel is vállalták, a híveket ennek megfelelően tartották románnak vagy szerbnek, amit a népnyelv kiterjedt liturgikus használata is alátámasztott. Az ortodoxiáról levált uniáltak, vagyis a görögkatolikusok (➝ 8, ➝ 85) esetében ezek a jellegzetességek szintén érvényesültek, őket a hívek szemében elsősorban a Rómának való alárendeltség választotta el az azonos nyelvű görögkeletiektől, és nem a finom teológiai különbségek.

Szervezeti értelemben ezek az egyházak egyúttal a legkiterjedtebb szerb és román intézményrendszert jelentették, az egyházközségek, iskolák, majd a 19. században fokozatosan kialakuló egyesületek és a laikusoknak is teret adó egyházközségi szervezetek alkották a románul és szerbül beszélők legnagyobb csoportját. Az iskolázott értelmiségen belül a lelkészek (pópák) csoportja volt a legszámosabb. Ráadásul az ortodox egyházak engedékenysége a papi házassággal kapcsolatban azt is jelentette, hogy a papok családi-rokonsági hálózatok révén is mélyen beágyazottak voltak a társadalomba; papi dinasztiák is kialakultak, és a papi családokat is számos rokoni szál kötötte össze.

Az egyház emellett világiak egész sorának adott munkát és társadalmi pozíciót. A püspökségek és érsekségek vezetése komoly apparátust igényelt, köztük ügyvédeket, gazdasági szakértőket is. Az iskolákban tanárok és tanítók kaptak megélhetést, az oktatást egyházi tanfelügyelők ellenőrizték, tanárok és értelmiségiek írhattak tankönyveket. Az egyházmegyei kiadványok szerkesztőségei körül kicsiny értelmiségi csoportok alakultak. Számottevő volt a hívek hozzájárulása és az egyházi vagyon jövedelme is, de ez – egyébként hasonlóan az összes többi egyházhoz – nem fedezte a működési kiadásokat vagy éppen az esetleges beruházásokat. Ezzel együtt az egyháziak nemcsak értelmiségi csoportként, hanem erőforrásokkal rendelkező szervezetként is megkerülhetetlenek voltak a szerb és román mozgalomban.

Nem volt véletlen körükben a politikai szerepvállalás, akár országgyűlési képviselőként, akár a nemzetiségi pártokban vagy a törvényhatósági, községi képviselő-testületekben, ahol megkönnyítette részvételüket az értelmiségi foglalkozásokra vonatkozó kétszeres adóbeszámítás szabálya is. A formálódó politikai mozgalmak számára lényegében az egyház kínált a társadalom jelentős részét elérő szervezeti bázist, nem is szólva a papok tekintélyéről és mozgósítóképességéről.

Az egyház több is volt a hívők és klerikusok összességénél és a szigorúan vallási intézményeknél. A papok részvétele legitimálhatta a világi egyleteket – a lelkészek (pópák) csoportja volt a legszámosabb (➝ 16) – és azok céljait: például az ASTRA higiéniai vagy életvezetési (többek közt alkoholizmusellenes) előadásait, a gazdálkodási tanácsokat. Ráadásul a híveket elérő papok – részben a többi értelmiségi csoport hiányában – a kialakuló gazdasági intézmények számára is értékesek voltak. Bankok és takarékpénztárak, biztosítóegyletek használták ki a lelkészek tekintélyét, és persze azt, hogy képesek voltak elfogadtatni sokszor iskolázatlan híveikkel a számukra ismeretlen új intézményeket és pénzügyi fogalmakat-formákat, mint a takarékbetétkönyv vagy a biztosítási kötvény. (Egyébként ehhez hasonló szerepet szinte minden magyarországi egyház papjai betöltöttek saját közösségeikben.)

Persze nem volt minden ortodox lelkész olvasott és művelt, a világra érzékeny személyiség, és az általuk saját közegükben képviselt intézmények – például a nemzetiségi bankok – is sokszor csupán szavakban törekedtek saját hasznuk helyett a parasztok segítésére. Ebből pedig könnyű volt megalkotni a közvélemény szemében a ravasz, műveletlen, de nagyon tudatosan magyarellenes izgató pópa képét. (EG)

Ajánlott irodalom

Ábrahám Barna: Az erdélyi románság polgárosodása a 19. század második felében. Pro Print, Csíkszereda, 2004

Ábrahám Barna: Megmaradni vagy beolvadni? A szlovákság polgárosodása a 19. század második felében. Kalligram, Pozsony, 2016

Bálint Lajos: Öngyilkosságok a Magyar Királyságban. Demográfia (57. évf.) 2014. 1. szám 5–43.

Beluszky Pál – Győry Róbert: Magyar városhálózat a 20. század elején. Dialóg Campus, Pécs, 2005

Bódy Zsombor: Egy társadalmi osztály születése. A magántisztviselők társadalomtörténete 1890–1938. L’Harmattan, Budapest, 2003

Bódy Zsombor: Az ipari munka társadalma. Szociális kihívások, liberális és korporatív válaszok Magyarországon a 19. század végétől a második világháborúig. Argumentum, Budapest, 2010

Buzinkay Géza: Magyar hírlaptörténet, 1848–1918. Corvina, Budapest, 2008

Cieger András: 1867 szimbolikus világa. Tanulmányok a kiegyezés koráról. Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2018

Demmel József: Pánszlávok a kastélyban – Justh József és a szlovák nyelvű magyar nemesség elfeledett története. Kalligram, Pozsony, 2014

Egry Gábor: Nemzeti védgát vagy szolid haszonszerzés? Az erdélyi szászok pénzintézeti rendszere és szerepe a nemzeti mozgalomban 1835–1914. Pro Print, Csíkszereda, 2008

Faragó Tamás: A múlt és a számok: Pest Buda és környéke népessége és társadalma a 18–20. században. Budapest Főváros Levéltára, Budapest, 2008

Fónagy Zoltán (szerk.): A véreskezű kamasztól Ferenc Jóskáig. I. Ferenc József és a magyarok. Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2018

Frojimovics Kinga: Szétszakadt történelem. Zsidó vallási irányzatok Magyarországon, 1868–1950. Balassi, Budapest, 2008

Gergely András (szerk.): Magyarország története a 19. században. Osiris, Budapest, 2019

Gerő András: Képzelt történelem. Fejezetek a magyar szimbolikus politika XIX–XX. századi történetéből. Eötvös Kiadó – PolgArt, Budapest, 2004

Gönczi Andrea: Ruszin skizmatikus mozgalom a XX. század elején. II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola, PoliPrint Kiadó, Ungvár – Beregszász, 2008

Gyáni Gábor: Az utca és a szalon. Társadalmi térhasználat Budapesten, 1870–1940. Új Mandátum, Budapest, 1999

Gyáni Gábor: Hétköznapi Budapest. Nagyvárosi élet a századfordulón. Városháza, Budapest, 1995

Gyáni Gábor: Budapest – túl jón és rosszon. A nagyvárosi múlt mint tapasztalat. Napvilág Kiadó, Budapest, 2008

Gyáni Gábor: A nő élete – történelmi perspektívában. Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2020

Gyurgyák János: „Ezzé lett magyar hazátok”. A magyar nemzeteszme és nacionalizmus története. Osiris, Budapest 2007

Hanák Péter: A kert és a műhely. Balassi, Budapest, 1999

Herger Csabáné: Polgári állam és egyházi autonómia a 19. században. ÚMK, Budapest, 2010

Hermann Róbert – Ligeti Dávid (szerk.): Megosztó kompromisszum. Az 1867. évi kiegyezés 150 év távlatából. Országház Könyvkiadó, Budapest, 2018

Katus László: A modern Magyarország születése. Kronosz: A Pécsi Történettudományért Kulturális Egyesület, Pécs, 2012

Kéri Katalin: Hölgyek napernyővel. Nők a dualizmus kori Magyarországon. 1867–1914. Pro Pannonia Könyvek, Pécs, 2008

Klement Judit: Gőzmalmok a Duna partján. A budapesti malomipar a 19–20. században. Holnap Kiadó, Budapest, 2010 (Iparkodó Budapest)

Kozári Monika: A dualista rendszer. Pannonica Kiadó, Budapest, 2005

Kozári Monika: Tisza Kálmán. Gondolat Kiadó, Budapest, 2019

Köpeczi Béla (főszerk.), Szász Zoltán (szerk): Erdély története, III. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1986

Kövér György: Iparosodás agrárországban. Magyarország gazdaságtörténete 1848–1914. Gondolat, Budapest, 1982 (Magyar História)

Kövér György: Magyarország társadalomtörténete a reformkortól az első világháborúig. In: Gyáni Gábor – Kövér György: Magyarország társadalomtörténete a reformkortól a második világháborúig. Osiris, Budapest, 1998, 13–165.

Kövér György: A pesti City öröksége. Banktörténeti tanulmányok. Budapest Főváros Levéltára, Budapest, 2012

Kövér György (szerk.): Zsombékok. Középosztály és iskoláztatás Magyarországon. Századvég Kiadó, Budapest, 2006

Lendvai L. Ferenc – Sohár Anikó – Horváth Pál (szerk.): Hét évtized a hazai zsidóság életében. MTA Filozófiai Intézet, Budapest, 1990

Nagy Mariann: Agrárrégiók Magyarországon a 20. század elején. PTE BTK Történeti Intézet, Pécs, 2015

Péter László: Az Elbától keletre. Tanulmányok a magyar és kelet-európai történelemből. Osiris, Budapest, 1998

Puskás Julianna: Kivándorló magyarok az Egyesült Államokban 1880–1940. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1982

Ress Imre: Kapcsolatok és keresztutak. Horvátok, szerbek, bosnyákok a nemzetállam vonzásában. L’Harmattan, Budapest, 2004

Seewann, Gerhard: A magyarországi németek története. Argumentum, Budapest, 2015

Somogyi Éva: Hagyomány és átalakulás. Állam és bürokrácia a dualista Habsburg Monarchiában. Történettudományi Intézet, Budapest, 2006

Somogyi Éva: Magyarok a bécsi hivatalnokvilágban. A közös külügyminisztérium magyar tisztviselői, 1867–1914. Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2017

Szarka László: Szlovák nemzeti fejlődés – magyar nemzetiségi politika 1867–1918. Kalligram, Pozsony, 1995

Tomka Béla: A magyarországi pénzintézetek rövid története 1836–1947. Aula, Budapest, 2000

Tóth Zoltán: Szekszárd társadalma a századfordulón. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1989

Varga Bálint: Árpád a város fölött. Nemzeti integráció és szimbolikus politika a 19. század végének Magyarországán. Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2017

Vermes Gábor: Tisza István. Osiris, Budapest, 2001

Vörös Károly: Hétköznapok a polgári Magyarországon. MTA Történettudományi Intézet, Budapest, 1997

Tematikus bontás

Politika

1 Elkerülhető lett volna Trianon, ha nem ilyen kiegyezés születik?

2 Kiegyezés, kiegyenlítés vagy alku?

3 A kiegyezés rendszere valóban hazug volt – ahogy azt Bibó István állította?

8 Antiklerikális terroristák robbantottak Debrecenben a püspökségen?

9 Az általános választójog jelentette-e a nemzetiségi kérdés megoldását?

14 Egynyelvű volt-e a közigazgatás 1914-ben?

17 Ezeréves volt-e a magyar állam a millennium idején?

18 Fel akarták-e osztani Magyarországot a pánszlávok és pángermánok az első világháború előtt?

25 Hol húzódtak volna Nagy-Ausztria határai?

30 Igaza volt-e Kossuth Lajosnak a Kasszandra-levélben?

32 Kézzelfogható közelségben volt-e a 30 millió magyar 1914-ben?

37 Kik voltak a Herbertek és a Zoltánok a Magyar Országgyűlésben?

46 Mekkora szerepe volt Erzsébet királynénak a kiegyezés létrejöttében?

48 Mennyire képviselték az emberek érdekeit a korabeli pártok?

50 Mennyire voltak valóban közösek a Monarchia közös minisztériumai?

57 Mi volt az a delegáció, és miért nem tanácskozhattak együtt az osztrákok és a magyarok?

58 Miért április 11. lett a hivatalos ünnep a dualizmus korában?

59 Miért csak 1915-ben lett új címere a Monarchiának?

60 Miért ellenezte Ferenc József Kossuth Lajos állami temetését?

65 Miért lőttek rá Tisza István grófra 1912-ben a képviselőházban?

67 Miért működhetett az Antiszemita Párt, és miért szűnt meg mégis?

68 Miért nem akart Andrássy Gyula állami segélyt adni a ’48-as honvédeknek?

69 Miért nem bővítették a választójogot a dualizmus korában?

71 Miért nem vett részt Deák Ferenc a koronázáson?

73 Miért tartották korruptnak a korszak választásait?

74 Miért törték szét az ellenzéki képviselők az Országház bútorait?

79 Milyen festmények lógtak Ferenc József ágya fölött?

80 Milyen közös ügyeink voltak Ausztriával?

87 Mit adott nekünk a kiegyezés?

94 Valóban nem járt Ferenc József az Országházban?

97 Voltak-e büszke soviniszták Magyarországon?

98 Volt-e kultúrharc Magyarországon a dualizmus korában?

99 Volt-e második kiegyezés – avagy hogyan alakult az erdélyi szászok sorsa?

Gazdaság

7 Agrárország volt Magyarország a dualizmus korában?

11 Mekkora befolyása volt a nemzetközi gazdaságnak a magyar gazdaságra?

19 Gazdaságilag előnyös volt Magyarországnak a Monarchia?

28 Hová gurult végül a lej?

33 A handlétól az áruházig – avagy milyen volt a kereskedelem a dualizmus korában?

35 Kihúzták-e a talajt a magyarság alól a román bankok?

49 Mennyire volt fontos az állam szerepe a gazdasági életben?

53 Mi volt a gazdasági kiegyezés?

63 Miért válhatott Budapest a világ egyik malomipari centrumává?

75 Miért volt fontos a vasútépítés a magyar gazdaság számára?

84 Mióta vannak bankok Magyarországon?

88 Mit jelentett a magyar gazdaság kapitalista átalakulása?

90 Mivel fizettek a Monarchia Magyarországán?

Nemzetiségek

6 A templom és az iskola volt a nemzetiségek utolsó bástyája?

10 Banki ügynök vagy lelkipásztor?

13 Csak a lábukat lógatták a román passzivisták?

15 El akartak-e szakadni a szlovákok Magyarországtól?

23 Hányan beszélték a Monarchiában az Armeeslawisch nyelvet?

26 Hol volt hivatalos nyelv az olasz Magyarországon?

27 Horvátország lakosai valóban magyar állampolgárok voltak?

29 Hová települhettek volna a csángók 1918 után?

31 Jogtalan tizenegyes miatt vertek magyar focibírót Zágrábban?

39 Lehetett-e magyarul túrót venni a liptói piacon?

41 Magyarok voltak-e a magyarónok?

42 Mária Teréziát vagy Kossuth Lajost kedvelték inkább a bánsági németek?

44 Megoldhatta volna a jóindulat a nemzetiségi kérdést?

64 Miért lett radikális a szerb egyházi kongresszus?

66 Miért maradt szótlan Traian Doda a képviselőházban? – Avagy a választási rendszer és a nemzetiségek

72 Miért rettegett a nemzetiségi lakosság a szolgabíróktól?

85 Mire ébredtek a ruszinok?

86 Mire kellett a nemzetiségi ügyosztály Bánffy Dezső miniszterelnöknek?

89 Mit kínált Tisza István a románoknak?

93 Tönkretette-e Deák Ferenc Eötvös József nemzetiségi törvényét?

Társadalom

4 A magyar tényleg jogásznemzet?

5 A nők valóban „másodrendű” állampolgárok voltak a dualizmus korában?

12 Budapest már akkor is az ország legnagyobb és legfontosabb városa volt?

21 Hány évesen házasodtak a dualizmus időszakában?

22 Hány órát dolgozott naponta egy gyári munkás?

24 Hogyan változott a parasztság élete a jobbágyfelszabadítás után?

34 Ki volt az ágyrajáró?

38 Kik voltak a mágnások?

47 Milyen mértékű volt a kivándorlás?

52 Mi köze volt az érettséginek az úriemberséghez?

55 Mi volt a különbség a köztisztviselő és a magántisztviselő között?

56 Mi volt a sztrájktanya? – Avagy a kollektív munkavállalói fellépés megjelenése

62 A „boldog békeidők” alatt ritkább volt az öngyilkosság is?

76 Miért volt sajátos a magyarországi zsidók helyzete a dualizmus korában?

77 Miként lett román prefektus egy magyar párbajhősből?

81 Milyen város volt Budapest a dualizmus éveiben?

82 Milyenek voltak a magyarországi városok a dualizmus idején?

83 Mióta van társadalombiztosítás Magyarországon?

91 Örültek-e az emberek a kiegyezésnek?

95 Városban vagy falun éltek többen?

96 Volt nyugdíj a dualizmus korában?

100 Szerették-e a magyarok Ferenc Józsefet?

Egészségügy – oktatás – kultúra – hétköznapok

16 Elnémultak-e a harangok? – Avagy a nemzetiségek az irodalomban

20 Hány éves korig volt kötelező iskolába járni?

36 Kik jártak kávéházba?

40 Létezett-e bulvársajtó Magyarországon a Monarchia idején?

43 Meddig éltek az emberek az első világháború előtt?

45 Megszűnt-e a nemzetiségi anyanyelvi oktatás a Lex Apponyival?

51 Mennyit költött a magyar állam egészségügyre, oktatásra és kultúrára?

54 Mi volt a kétszeres – avagy hogyan táplálkoztak a korban?

61 Miért járt magyar református középiskolába Iuliu Maniu?

70 Miért nem épült román nemzeti színház?

78 Milyen civil egyesületek működtek a korban?

92 Szlovák szent lett-e Szent Istvánból?

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Borító Prosinger Lívia
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 501 2
HU ISSN 2064-3500
Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0