Ruby Saw

A Vörös és a Vadász

Harmadik kiadás

Ruby Saw – A Vörös és a Vadász

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztő és szöveggondozó: Fáy Linett, Virgács József

Borító: Bárdos Melinda

Képek forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

TikTok/Rubysawhu

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-438-6

ISBN Mobi: 978-963-586-439-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

30 Seconds to Mars – Birth

30 Seconds To Mars – Hunter

Ashley Serena – My Jolly Sailor Bold

Assassin's Creed Celtic Age (Unofficial Theme)

Extreme Music – Bring Me Back To Life

God of War 3. – Kratos vs Zeus Battle Song

Imagine Dragons – Warriors

Nathan Wagner – Hope

Ajánlom ezt a könyvet drága Wiky barátnőmnek. Ő tudja csak igazán, hogy honnan indult, és mivé nőtte ki magát Elisabeth Johnson sztorija.

„Egy háború és egy forradalom véget ért, de hamarosan újabb kezdődik. A Megértés Atyja vezessen mindannyiunkat,”

Shay Cormac – Assassin’s Creed: Rogue

Előszó

Az életem könnyű is lehetett volna.

Csak azt kellett volna tennem, amit minden más nőnek: nőnek lenni. Vagy legalábbis olyannak mutatni magam, amilyennek a világ látni akart. Engedelmesnek. Halknak. Türelmesnek. Olyan asszonynak, aki lehajtja a fejét, ha parancsolnak neki, és mosolyog, miközben belül darabokra rohad. De az nem én lettem volna.

Másképp döntöttem. Más utat választottam.

Ez lennék én? Igen. Ez vagyok én. Tele elfojtott haraggal, dühvel és azzal a makacs, égető vággyal, hogy ne hagyjam magam eltaposni egy olyan világban, amely születésem pillanatától kezdve meg akarta mondani, hol a helyem.

Elisabeth Johnson nem hajt fejet ennek a dekadens, velejéig romlott fertőnek. Nem simul bele abba a szerepbe, amit mások szabtak rá. Nem lesz dísz, nem lesz tulajdon, nem lesz néma árnyék egy férfi oldalán.

Nem mindenki képes letérni arról az útról, amelyet kijelöltek neki.

Nekem nem volt választásom. Inkább meghaltam volna.

A döntésem azonban alapjaiban rengette meg a világomat, és minden egyes nap meg kellett küzdenem azért, hogy a felszínen maradjak. Hogy ne nyeljen el ugyanaz a mocsok, ami ellen fellázadtam. Hogy ne váljak olyanná, mint azok, akiket gyűlöltem.

Mégis életben maradtam.

Győztem.

Győztem?

Győztem!

Prológus

A könnyeimen kívül nem maradt semmim. Már ha engedtem volna, hogy kibuggyanjanak.

Tartottam magam, mert mindig ezt tettem. Az elmúlt évek alatt egyszer sem sírtam igazán. Talán az elején, Jack halála után, amikor a fájdalom még túl friss volt ahhoz, hogy haraggá keményítsem. De akkor is zaboláztam magam. Visszanyeltem minden gyenge, reszkető érzést, mert nem voltam az a fajta nő, aki hagyta, hogy mások lássák megtörni.

Azt hittem, ez erő.

Most, ahogy a víz egykori hű társam, a hajóm darabjait mosta partra, már nem voltam biztos benne.

A fekete vitorlákból nem maradt más, csak cafatok. A hajótestből szilánkok. Abból a világból, amelyet a véremből, a gyűlöletemből és a makacsságomból építettem, néhány nyomorult deszka hevert előttem a homokban.

Emlékeztem arra az időre, amikor még semmit sem értettem a hajóskapitányi szerephez. Csak álltam a fedélzeten merev háttal, dacosan felszegett állal, és próbáltam úgy tenni, mintha tudnám, mit csinálok. A legénységem kinevetett. Nem is titkolták. Az arcomba röhögtek, amikor közöltem velük, hogy emberekre van szükségem a hajómra.

Egy nőre néztek, nem kapitányra. Egy kislányt láttak, aki fekete vitorlákat húzatott az árbócra, és azt hitték, kalózkapitányt akar játszani.

Nem játszani akartam. Gyászolni akartam.

A fekete vitorla nem fenyegetés volt. Nem jelképe valamiféle nagyravágyó álomnak. Akkor még Jacket jelentette. A halálát. A vérét. A pillanatot, amikor a szemem láttára gyilkolták meg, én pedig nem voltam elég erős ahhoz, hogy megmentsem.

Sokáig azt hittem, a szerelem szelídebbé teszi az embert.

Hazugság.

A szerelem, ha kitépik belőled, vérszomjassá tesz.

Jack halála után elhatároztam, hogy megtalálom azokat, akik elvették tőlem. Nem tudtam, kik voltak, honnan jöttek, vagy miért kellett meghalnia annak az embernek, akihez egykor az életemet kötöttem volna. Csak azt tudtam, hogy a világ tartozik nekem valamivel.

Vérrel.

Ha azon az estén nem siet a segítségemre egy ismeretlen férfi, talán én is a rablók martalékává válok. Talán jobb lett volna. Legalábbis akkoriban gyakran gondoltam erre. Jackkel együtt halni egyszerűbbnek tűnt, mint nélküle élni.

De a világ nem ad ilyen kegyes befejezést.

A tündérmesék azoknak valók, akiknek még nem vágták át a torkát.

A férfi, aki megmentett, felkarolt. Művelt volt, higgadt, és már túl sokat látott ahhoz, hogy könnyen meglepje bármi. Hosszas kérlelés után megtanított kardot forgatni. Megtanított a közelharcra. Megtanított arra, hogyan maradjak talpon akkor is, amikor nálam erősebbek akarnak térdre kényszeríteni.

Aztán meghalt.

Tüdőgyulladás vitte el, éppúgy, ahogy évekkel korábban az édesanyámat.

Az emberek hajlamosak azt hinni, hogy a halál nagy pillanatokban érkezik. Vérrel, kiáltással, pengék csattogásával. De néha csak belopózik egy betegszobába, rátelepszik egy mellkasra, és addig szorítja, amíg az ember, aki az életedet megváltoztatta, egyszerűen nem vesz többé levegőt.

Akkor már tudtam harcolni. De megmenteni őt sem tudtam.

A halála után bérgyilkos lettem. Eleinte a bennem lappangó düh vezetett. Jack elvesztése. A tehetetlenség. A világ iránt érzett undor, ami minden egyes nappal mélyebbre ette magát bennem. Később a pénz is fontos lett. A pénz ajtókat nyitott. Nevet adott. Hatalmat. Biztonságot, vagy legalábbis annak hazug látszatát.

Tehetős lettem. Kisasszonynak hívtak.

A Bostonból érkezett újgazdag lány kegyeiért férfiak versengtek, mintha a finom kesztyű, a drága ruha és a felemelt áll eltörölhette volna mindazt, ami a bőröm alatt élt.

Nem törölte el.

Én pedig nem törődtem velük. A hajómmal törődtem.

Rengeteg időt és pénzt áldoztam rá, hogy újra méltó állapotba hozzam. Embereket fogadtam, akik értettek hozzá, mert én akkor még nem értettem semmihez, ami a hajózást illette. Csak akartam azt a hajót. Azt akartam, hogy legyen valami, ami az enyém. Valami, amit nem vehetnek el tőlem olyan könnyen.

Milyen nevetséges gondolat.

Végül lett legénységem is. Nem azért, mert hittek bennem. Az elején senki sem hitt. A rum sokkal meggyőzőbb volt nálam. Aztán lassan, észrevétlenül mégis az embereimmé váltak. Én pedig a kapitányukká. Ebben Joseph segített a legtöbbet.

Az elsőtisztem már túl volt az ötvenen, amikor mellém szegődött. Sötétbarna szemével mindig úgy nézett rám, mintha nem azt látná, amit mindenki más. Nem a nőt, akit nevetségesnek tartottak. Nem a gyászoló menyasszonyt. Nem a bérgyilkost. Hanem valakit, aki még lehet több is annál, mint amivé a fájdalom tette.

Tiszteltem őt. Talán jobban, mint bárkit az életemben.

Most is hallottam a hangját.

Lányom, menni fog!

És ment.

Nagy munka volt. Véres, keserves, megalázó munka, de ment. Idővel már nem botladoztam a fedélzeten. Nem bizonytalankodtam a parancsokkal. Nem kértem engedélyt ahhoz, hogy kapitány legyek. Az lettem.

Azt hittem, győztem. Aztán a tenger partra mosta a hajóm darabjait.

Ahogy Josephre gondoltam, egy könnycsepp mégis kiszökött a szememből. Gyorsan letöröltem, mintha bárki láthatná ezen az ismeretlen parton. Fogalmam sem volt, hol vagyok. Nem tudtam, él-e bárki ezen a szigeten, vagy itt fogok megrohadni egyedül, a saját bukásom roncsai között.

Talán erre jár majd egy kóbor hajó. Talán felvesz.

De ha így lesz, mit kezdek magammal?

Visszatérek New Yorkba, és tovább játszom a nagyasszonyt, mintha semmi sem történt volna? Mintha nem süllyedt volna el velem együtt minden, amit felépítettem? Elfelejtem a múltamat? Leteszem a pisztolyt és a kardot? Férjhez megyek? Családot alapítok? Úgy teszek, mintha valaha is alkalmas lettem volna arra az életre, amit mások szántak nekem?

Nevetnem kellett volna ezen. De nem jött ki hang a torkomon.

Megbuktam bérgyilkosként.

Megbuktam kapitányként.

De leginkább nőként buktam meg.

1. fejezet

Egy eldugott helyen találkoztam a megbízómmal.

Nem az úri réteg törzshelye volt, de a legtöbb munkám sosem a fényes szalonokban talált meg. Az efféle ajánlatokhoz mocsok kellett, bűz, részeg férfiak, repedt poharak és olyan asztalok, amelyekre az ember józanul még a kesztyűjét sem tette volna le.

A padló ragadt a kosztól. A vendégek a részegség különböző állomásain tántorogtak, ordítottak, böfögtek, daloltak, vagy éppen az asztal alá hánytak. A helyiséget áthatotta az izzadság, a savanyú bor és a mosdatlan testek szaga. Már attól felfordult a gyomrom, ha a poharakra néztem.

Nem fogyasztottam semmit. Türelmesen vártam azt az embert, aki célpontot adott.

A gyengén pislákoló olajlámpák és az asztalokon csonkig égett gyertyák fényében egyszer csak feltűnt egy alak. Finom kelméből készült kabátot viselt, és már ebből sejtettem, hogy ő lehet az. Nem illett oda. Túlságosan tiszta volt, túlságosan kimért és óvatos.

A csuklya majdnem teljesen eltakarta az arcát. Csak szépen ívelt ajka és határozott álla látszott ki alóla. Fogalmam sem volt, hogyan látott bármit is abban a félhomályban, de biztos léptekkel haladt felém, majd leült velem szemben.

Köszönésképpen bólintott.

– Miss Johnson, a célpont neve Shane Mason – mondta mély, céltudatos hangon. – Ma este a Barden birtokon tartott estélyen lesz jelen. Kérem, figyeljen oda minden mozdulatára.

A nevet elraktároztam magamban.

Shane Mason.

Nem ismertem. Ez már önmagában zavart.

– És mégis ki ez az ember? – kérdeztem, miközben végigmértem a csuklyás alakot. – Nem szokásom vakon elvállalni egy munkát.

A férfi nem válaszolt azonnal. Ujjai lassan összekulcsolódtak az asztalon, aztán mintha még közelebb hajolt volna.

– Nem egyszerű áruló – felelte végül. – Sokkal több annál. És éppen ezért vesznie kell.

Nem szerettem az ilyen válaszokat. A titkokkal teli megbízások mindig bűzlöttek valamitől, és nem attól a mocsoktól, ami körülvett minket.

– Miről ismerem fel? – kérdeztem.

– Egy heg húzódik keresztül az arca jobb felén. A szeme fölött és alatt is látszik. Ha meglátja, tudni fogja, hogy ő az.

Bólintottam. Egy heges arcú férfit nem volt nehéz kiszúrni egy estélyen.

A megbízóm azonban nem dőlt hátra elégedetten. Mintha még nem mondta volna ki azt, amiért valójában idejött.

– Ne becsülje alá, Miss Johnson.

Elmosolyodtam.

– Nem szokásom.

– Dehogynem – vágta rá. – Tudom, hogy jelenleg ön New York legkeresettebb és legjobb bérgyilkosa. Éppen ezért kérem, ne engedje, hogy a dicsőség elhomályosítsa az ítélőképességét. Mindig akad valaki, aki jobb a legjobbnál is.

A szavai kellemetlenül érintettek, bár ezt természetesen nem mutattam ki. Csak hátradőltem, és ciccegve átdobtam a vállamon a téglavörös hajamat.

– Uram, nem hinném, hogy Shane Mason számít rám. Mire pedig rájön, ki vagyok, addigra már rég nem lesz az élők sorában.

A férfi felkacagott.

Nyugtalanító nevetés volt. Nem hangos, nem harsány, mégis olyan, mintha már előre tudná, hogyan fog végződni ez az egész. Akkor nem tulajdonítottam nagy jelentőséget a megérzéseimnek.

Kellett volna. Ez volt az első hibám.

– Legyen úgy, kisasszony – biccentett, majd az asztalra dobott egy súlyos erszényt.

A kezembe vettem. Nem számoltam át előtte, de már a súlyából tudtam, hogy rengeteg pénzről van szó. Túlságosan sokról egy egyszerű árulóért.

Ki lehet ez a férfi? És miért akarják ennyire a halálát?

– A másik felét akkor kapja meg, ha végzett vele – mondta a megbízóm.

A mondat végét szinte elharapta, aztán felállt az asztaltól, és sietősen távozott a fogadóból. Nem nézett vissza.

Megvártam, amíg eltűnik, majd átszámoltam a pénzt. A New York-i házam foglalójának felelt meg. Ha még egyszer ennyit kapok, akár el is költözhetek innen, futott át az agyamon. Elhagyhatom ezt a várost. Eltűnhetek. Újrakezdhetem valahol, ahol senki sem ismeri Elisabeth Johnsont, sem a kisasszonyt, sem a gyilkost.

A gondolat mámorító volt. És veszélyes.

Annak idején nem a pénzért kezdtem ölni. A harag vitt előre. A fájdalom. Jack halála. A bosszú üres ígérete. De a pénz lassan engem is megmérgezett. Mozgatta a tetteimet, formálta a döntéseimet, és olyan ajtókat nyitott meg előttem, amelyeket korábban még megérinteni sem mertem volna.

Gondosan bekötöttem a bőrerszényt, majd elhagytam a fogadót. Fel kellett készülnöm az estélyre.

Sosem voltam az a fajta nő, aki órákig készülődött. Mindig tudtam, hogyan akarok kinézni, és azt is, hol találom meg, amire szükségem van. A hétköznapokban leginkább nadrágot viseltem, a hajamat kiengedve hordtam, és csak ritkán tűztem kontyba. Kevés festéket használtam, mert az én munkámhoz nem tökéletes arc kellett, hanem mozgékonyság, és olyan ruha, ami nem akadályozott sem a futásban, sem a harcban, sem pedig az ölésben.

Az estélyek azonban más szabályok szerint működtek. Ott Elisabeth Johnsonként kellett megjelennem. Kifogástalan hajkoronával. Púderezett arccal. Rúzzsal. Ékszerekkel. Vadonatúj ruhában.

Igen, ruhában.

Még azt az átkozott magassarkú cipőt is felvettem, ha arra volt szükség, hogy valódi úrinőnek lássanak. Az emberek szemében így voltam Elisabeth Johnson, a tehetős, kissé különc kisasszony. A megbízóim szemében pedig csupán egy szakadt nő, akit a pénz és a halál szaga húzott magához.

Kettős életet éltem. És ezt én választottam.

Aznap este hamar elkészültem. Hosszú, zöld ruhám lágyan simult rám, amikor lesiettem a kapu előtt várakozó lovaskocsihoz. Mielőtt beszálltam volna, még egyszer ellenőriztem a felszerelésemet. Két tőr a harisnyatartóban. Egy pisztoly a csizmában.

Elégnek kellett lennie.

Hosszú kocsikázás után érkeztem meg Ian Barden birtokára, ahol már javában zajlott a havi kerti mulatság. A város tehetős emberei mind tiszteletüket tették az újra felemelkedő Barden családnál. Az öreg Barden egykor vagyonos beszállítója volt New Yorknak, ám egy nagyobb kalóztámadás után csődbe ment, majd önkezével vetett véget az életének. A fia évekkel később szesszel támasztotta fel a családi üzletet, és most minden mosoly, minden pohárköszöntő, minden lámpás azt hirdette, hogy a Barden név ismét számít.

Én azonban nem ünnepelni érkeztem.

A kertben hatalmas fáklyák égtek, a lámpások gyenge fénye megremegett a szélben. A középen álló szökőkút vizén apró mécsesek úsztak, mintha a fény is illegetni akarná magát a vendégek előtt. Fehér padok szegélyezték a kis medencét, körülöttük álló olajlámpák világították meg a gondosan nyírt tujákat és az asztalokra helyezett ízléses virágcsokrokat.

Bor, rum és ételhalmok tornyosultak mindenütt. A pincérek és pincérnők készenlétben várakoztak, némelyik lázasan hordta a poharakat és a tányérokat a kisebb csoportokba verődött vendégek között.

Egészen jól éreztem volna magam, ha nem a munka hív oda.

Az egyik mellettem elsiető pincér tálcájáról leemeltem egy poharat. Pezsgő gyöngyözött benne, a kristály pedig olyan tisztán csillogott, hogy vagy újonnan vásárolták, vagy valaki hosszú percekig polírozta, csak hogy egy gazdag vendég kezében végezze.

Felhörpintettem az aranyló italt, majd letettem a poharat az egyik asztalra, és a tömeg felé indultam.

Hívatlan vendégként nem számítottam ismerősre, ezért különösen bosszantott, amikor valaki hátulról elkapta a derekamat.

– Elisabeth Johnson!

Lassan fordultam meg. Csípőre tettem a kezemet, és amint megláttam, ki áll előttem, lenéző fintor ült ki az arcomra.

– Carl? Mi a francot keres maga itt? Tudtommal nem tartozik ehhez a körhöz.

Carl Robinson úgy mosolygott rám, mintha nem emlékezne arra, hányszor küldtem el. Egyszer megkérte a kezemet. Aztán még egyszer. Harmadszor is. Negyedszer már inkább rácsaptam az ajtót, olyan szerencsétlenül, hogy eltörött az orra. A görbeség a mai napig megmaradt rajta. Legalább volt valami maradandó emléke rólam.

– Liz, kedvesem – hajolt közelebb, hogy puszit leheljen pirosítós arcomra.

Fekete kesztyűs kezemmel megállítottam.

– Ugye nem akarja, hogy mindenki előtt hozzam kellemetlen helyzetbe?

Carl pimasz mosolyt villantott, majd kényelmesen belekortyolt a borába.

– Minden vágyam ez lenne, csak nem egészen úgy, ahogy maga gondolja. Az a baj önnel, Liz, hogy komolyan is gondolja a fenyegetéseit.

– Éppen ezért élek még.

– És éppen ezért nem enged közel senkit.

A mosolyom megfeszült.

Nem volt időm Carl Robinson sértett férfiasságára, sem arra, hogy újra végighallgassam, milyen jó feleség lehetnék mellette, ha végre belátnám, hogy egy nőnek szüksége van férjre, házra, névre és biztos jövőre.

Nekem célpontom volt.

– Nekem most mennem kell – mondtam, és már el is fordultam tőle. – Örültem.

Nem örültem. Annak örültem, hogy végre magam mögött hagyhatom.

Még hallottam, ahogy a nevemen szólít, de nem fordultam vissza. Többször körbejártam a kertben álló csoportokat, és tüzetesen szemügyre vettem az embereket. A férfiakat, akik túl hangosan nevettek. A nőket, akik a legyezőjük mögé rejtették az ásításukat. Öreg kereskedőket, fiatal örökösöket, kacér tekinteteket, részeg dicsekvéseket.

Shane Masont azonban sehol sem láttam.

Fáradtan dőltem neki a ház egyik tartóoszlopának, amikor egy férfi tekintete összetalálkozott az enyémmel.

Sármos volt. Nyakszirtig érő sötét haját kisebb copfba fogta, a tartása könnyednek tűnt, mintha a körülötte zajló fényes ostobaság nem is érintené igazán. Mosolygott. Viszonoztam.

Amikor azonban teljes testével felém fordult, megláttam a heget az arca jobb oldalán. A vonal a szeme fölött és alatt is átszelte a bőrét.

Megtaláltam!

A mosolyom szélesebbre húzódott.

Megfordultam, és elindultam a kert kivilágítatlanabb része felé. Még egyszer hátrapillantottam kacéran, pontosan annyira, amennyire egy unatkozó nő tenné, aki társaságra vágyik.

Figyelt. Követett.

A formára nyírt tuják sűrűjében egy padhoz értem. Leültem, keresztbe tettem a lábamat, majd úgy igazítottam meg a ruhámat, hogy az ujjaim könnyedén elérjék a harisnyatartóba rejtett tőrt.

Shane Mason lassan elém lépett. Udvariasan meghajolt.

– Szép estét, hölgyem. Shane Mason.

A hangja nyugodt volt. Túl nyugodt.

Mosolyogva nyújtottam felé a kezemet, ő pedig kézcsókkal jutalmazta a gesztust.

– Elisabeth Johnson – mutatkoztam be, és szemérmesen lesütöttem a szememet.

A legtöbbször nem jutottam el a bemutatkozásig. Egy gyors suhintás, egy lövés, aztán már ott sem voltam. Shane Mason azonban más volt. Nem tudtam volna megmondani, miért, de éreztem, hogy finomabban kell bánnom vele. Vagy talán óvatosabban.

A női megérzés, amit annyiszor gúnyoltam magamban, most ezerszeres erővel lüktetett a fejemben. Menekülnöm kellett volna. Felállni, eltűnni, új tervet készíteni. De a barna szeme fogva tartott.

A pad szabad fele felé intettem. Shane helyet foglalt mellettem.

– Egyedül egy ilyen romlott társaságban? – kérdezte, és a szája sarkában megjelent valami, ami mosolynak tűnt, de nem volt egészen az.

– Tudok vigyázni magamra, uram.

– Abban biztos vagyok, kisasszony.

Nem nézett a lábamra. Nem falta a testemet a tekintetével, mint ahogy a legtöbb férfi tette volna. Inkább a kertet figyelte, a sötétebb ösvényeket, a fény és árnyék határát, mintha tartana valamitől. Vagy valakitől.

Egy pillanatra átfutott rajtam a gondolat, hogy talán nem is ő sétált bele az én csapdámba. Talán én léptem az övébe.

Shane lassan felém fordult. A tekintete végig az enyémbe kapaszkodott, miközben a keze a combomra simult. Nem kaptam el a lábamat. Nem mozdultam. A légzésem mégis megváltozott.

A tenyere felfelé indult a ruhám alatt, lassan, kimérten, mintha minden egyes hüvelyknyi mozdulattal kérdést tenne fel, amelyre én makacsul nem voltam hajlandó válaszolni. Már majdnem elérte a harisnyatartót, amikor rászorítottam a kézfejére. Nem háborodtam fel. Megijedtem.

Mert abban a pillanatban megértettem: pontosan tudja, hová nyúl.

Shane másik keze erősen ráfogott az enyémre. Ujjai a harisnyatartóhoz értek, majd lassan kihúzta az egyik tőrt. A penge megcsillant a halvány fényben. Még mindig mosolygott.

– Talán inkább nekem kellene vigyáznom magamra.

Felugrottam. Egy gyors mozdulattal kirántottam a csizmámba rejtett pisztolyt, és ráfogtam. A szívem olyan vadul zakatolt, hogy szinte hallottam. A kezem reszketett, és ez jobban feldühített, mint maga a leleplezés. Sohasem reszketett a kezem.

Shane nem mozdult. Az ijedtség legkisebb jelét sem mutatta.

– Elszomorító – mondta a fejét csóválva –, hogy egy ilyen gyönyörű nőt küldtek azért, hogy végezzen velem.

– Maga pedig túl sokat beszél ahhoz képest, hogy fegyvert tartok a mellkasára.

– Akkor lőjön le.

Széttárta a karját. Tálcán kínálta magát.

Meghúztam a ravaszt.

A következő pillanatban már a levegőben volt a fegyvert tartó kezem. Shane előttem állt, olyan közel, hogy éreztem a lélegzetét az arcomon. A pisztoly kicsúszott a markomból, és tompa puffanással a földre esett.

Hadakozni próbáltam, de lefogott, majd a hátam mögé csavarta a karomat. Nem durván. Ez volt benne a legmegalázóbb. Úgy állított meg, mintha előre tudta volna minden mozdulatomat.

– Elég gyenge próbálkozás volt ez New York legnevesebb bérgyilkosától, Miss Johnson.

A hangjában káröröm bujkált.

Az arcom égett a dühtől, a szégyentől. Attól, hogy igaza volt.

Nem bírtam megszólalni. Ilyen még sosem történt velem.

– Ez most nem sikerült – mondta.

Aztán ellökött. A földre estem, a ruhám szétterült körülöttem, és mire felpattantam, Shane Mason már sehol sem volt. Eltűnt.

Néhány pillanatig csak forgolódtam a sötétben. Aztán a homlokomhoz kaptam, és próbáltam megnyugtatni magam, de a szívem nem engedelmeskedett.

Megölhetett volna. Nem tette.

Nem értettem, mire ment ki ez az egész. Macska-egér játékot játszott velem, és ami a legrosszabb volt: élvezte. Élvezte, hogy kiforgatott önmagamból. Hogy megmutatta, mennyire vak voltam. Hogy pontosan ott sértett meg, ahol a legjobban fájt. A büszkeségemnél.

A megbízóm figyelmeztetése túl későn visszhangzott a fejemben:

Ne becsülje alá.

Alábecsültem. Elvakított a dicsőség, a pénz, a nevem súlya. Azt hittem, vadász vagyok. Shane Mason pedig néhány perc alatt megmutatta, milyen könnyű prédává válni.

De nem voltam préda. Nem lehettem az.

Ahogy a düh lassan átvette a rémület helyét, kihúztam magam, és felvettem a földről a pisztolyt. A kezem már nem remegett.

Túl céltudatos volt. Túl nyugodt. Mintha konkrét terve lett volna velem kapcsolatban. Mintha én is megbízás lennék számára. Mintha valaki parancsba adta volna neki, hogy ne öljön meg, hanem...

Hanem mit?

Azon az éjszakán hajtóvadászatba kezdtem. Elhatároztam, hogy megtalálom Shane Masont, még ha az életem múlik is rajta. Mert nem az érdekelt többé, mennyi pénzt kapok érte. Nem is az, hogy áruló-e vagy sem.

Csak egyetlen kérdés maradt bennem, és az vadabbul mart, mint bármelyik seb.

Ki ez az ember?

2. fejezet

Több napig fortyogtam a dühtől.

Nem egyszerű bosszúság volt ez, nem sértett hiúság, legalábbis ezt hazudtam magamnak. A valóság ennél sokkal kellemetlenebb volt. Shane Mason nem csupán leleplezett azon az estélyen, hanem olyasmit tett velem, amit addig senki.

Kizökkentett.

Én pedig gyűlöltem ezért. Nem ismertem el, de másképp viselkedtem. Nem voltam higgadt. Nem voltam kimért. Nem az a nő voltam, aki hideg fejjel, pontos mozdulatokkal, felesleges érzelmek nélkül végzi el a munkáját. A gondolataim újra és újra visszatértek ahhoz a kerthez, a heges arcához, a nyugodt tekintetéhez, és ahhoz a megalázó pillanathoz, amikor úgy fegyverzett le, mintha előre tudta volna minden mozdulatomat.

Talán tudta is. Ez bosszantott a legjobban.

Semerre sem tudtam indulni. Nem volt a kezemben semmi, csak a neve. Shane Mason. A megbízóm nem látott el más használható információval, és ez utólag még gyanúsabbá tette az egészet. Mintha nem is az lett volna a célja, hogy megöljem a férfit. Mintha azt akarta volna, hogy találkozzunk. De akkor még nem voltam hajlandó ilyen mélységekben gondolkodni.

Túl sok pénzembe került, mire sikerült kiderítenem néhány dolgot róla. Megtudtam, hogy van egy hajója. Megtudtam, hogy két rendhez is köze volt, bár akkor már állítólag csak az egyik szolgálatában állt. Azt is megtudtam, hogy a Koponya és csontok testvérisége nevét nem ajánlatos hangosan emlegetni, különösen nem olyan helyeken, ahol az ember még szeretné megélni a reggelt.

Mindenhol falakba ütköztem.

Ne akarjak tudni róla.

Nincs szükségem ilyen súlyú ügyekre.

Ne keveredjek olyasmibe, amiből nem kerülhetek ki élve.

Ezekkel a mondatokkal bombáztak újra és újra. Persze mindegyik mögött ott lapult az, amit nem mindig mondtak ki, de a tekintetükből így is ki tudtam olvasni.

Nő vagyok. Gyenge. Befolyásolható.

Olyan, akinek jobb lenne egy szalonban ülni, legyezőt tartani, és arról fecsegni, melyik ruha áll jobban a bőrszínéhez.

Jól van, gondoltam. Akkor majd elindulok másfelé.

Újabb nagyobb összeg fejében megtudtam, hogy Mr. Mason hamarosan kihajózik. Ez végre használható információnak bizonyult. Ha hajója van, és vízre száll, én követem az Özveggyel. Nem érdekelt, hová tart, mennyi ideig hajózik, vagy hány ember áll mellette. A megaláztatásomnak ára volt, és én be akartam hajtani rajta.

Összetrombitáltam a legénységemet. Nem volt nehéz rájuk találni. A környező kocsmákban tivornyáztak, ahogy mindig, amikor nem a fedélzeten töltötték az idejüket. Az egyik a pult mellett aludt, a másik két matróz valami kártyapartin veszekedett, a harmadik pedig esküdözött, hogy ő józan, miközben a falnak támaszkodva próbált egyenesen állni.

Közöltem velük, hogy pár napon belül indulunk. Azt is hozzátettem, hogy addigra a hajó álljon készen, és lehetőleg ők is legyenek olyan állapotban, hogy felismerjék a tengert, ha beleesnek.

Miután ezzel végeztem, hazamentem összepakolni.

Estére azonban már nem maradt bennem más, csak feszültség. A testem nehéz volt, a gondolataim élesek, és úgy éreztem, ha még egy ember hozzám szól, talán valóban átvágom a torkát. Ezért forró fürdőt kértem, és egy időre megpróbáltam lecsendesíteni mindent, ami Shane Mason nevéhez kötődött.

A habos víz körülölelte a testemet, a gőz lassan bepárásította a fésülködőasztal tükrét. Hátradőltem, és lehunytam a szememet. Szükségem volt némi nyugalomra, mielőtt belevágtam életem legkomolyabb vadászatába.

Ekkor csengettek. Este hét elmúlt.

Összeráncoltam a szemöldökömet, és morogva kiáltottam Philip után, hogy legyen kedves elküldeni akárkit is hozott ide a rossz sorsa. Nem volt kedvem emberekhez. Elég volt arra gondolnom, hogy hamarosan hetekig össze leszek zárva egy rakás józan életet legfeljebb hírből ismerő tengerésszel.

Philip eleget tett a kérésemnek. Nem sokkal később bekopogott, feltehetően azért, hogy közölje velem a hívatlan vendég nevét, de arra sem voltam kíváncsi. Jó éjszakát kívántam neki, és visszafeküdtem a már lassan hűlő vízbe.

Bő fél óra múlva a fürdővíz már kellemetlenül hideg volt, így kiszálltam a kádból, és köntösbe bújtam. A vállamra tapadt vizes tincseket félresöpörtem, majd leültem a fésülködőasztalhoz. A gyertya lángja gyengén pislákolt előttem, a tükörben pedig egy fáradt, dühös nő nézett vissza rám.

Nem szerettem ezt a nőt. Túl sokat érzett.

Amikor fésülni kezdtem a hajamat, neszt hallottam az ablak felől. Egy pillanatra megmerevedtem, aztán kelletlen mosoly húzódott a számra. Kissé nevetséges volt, hogy szinte egyedül vagyok a házban, nyitott ablak mellett fürdöm, és még én csodálkozom, ha a világ úgy dönt, besétál hozzám.

Becsuktam az ablakot, majd visszaültem az asztalhoz. Folytattam a fésülködést, aztán fonni kezdtem a hosszú hajamat.

Újabb zaj. Ez már nem a szél volt.

Felugrottam, és a hang irányába fordultam. A gyertya kevés fényt adott, a szoba sarkai sötétbe vesztek. Idővel megéreztem azt is, amit a szemem még nem látott: valaki volt velem a helyiségben.

– Ki van itt? – kérdeztem a sötétbe.

A tekintetemet az egyik sarok felé szegeztem, miközben a kezem az asztalon matatott valami fegyver után. Nem akadt semmi használható az ujjaim közé, ezért egy pillanatra le kellett néznem.

A gyertya lángja megremegett. Mire visszafordultam, már előttem állt valaki. Nem néztem meg, mi van a kezemben. Csak ráfogtam, felszegtem az államat, és igyekeztem úgy festeni, mint aki pontosan tudja, mit csinál.

– Ön aztán valóban komoly bérgyilkos, ha hajkefével akar megölni.

Az ismerős hangtól egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

Shane Mason.

Eltátottam a számat, de gyorsan össze is zártam, mielőtt észrevette volna a döbbenetemet. A gondolataim vadul cikázni kezdtek. Hogyan jutott be? Mit akar? Miért van itt? És miért éppen akkor, amikor rajtam egyetlen köntösön kívül semmi sincs?

Aztán lenéztem a kezemre. Valóban a hajkefémet szegeztem New York egyik legveszélyesebb férfijára.

A hírhedt bérgyilkos egy pipereeszközzel állt az előtt a férfi előtt, akit már régen meg kellett volna ölnie. Igyekeztem megtartani a hidegvéremet.

– És ha képes lennék ölni vele, uram? – emeltem meg az egyik szemöldökömet.

A bal kezemet csípőre tettem, a jobbal pedig továbbra is ráfogtam a hajkefét, mintha az valóban bármiféle fenyegetést jelentene rá.

Shane közelebb lépett. A szobában egyszerre kevesebb lett a levegő. Lenézett rám, kesztyűs kezét a fésűre tette, majd lassan lejjebb nyomta.

– Azt kötve hiszem, Miss.

Mosolygott.

Én viszont mérgesen összeráncoltam a szemöldökömet, majd úgy döntöttem, nem adom meg neki azt az örömöt, hogy lássa, mennyire feszélyez a jelenléte. Mintha mi sem történt volna, visszaültem a székbe, és folytattam a hajam fonását. A tükörből figyeltem.

Mögöttem állt, a kezét a háta mögött összekulcsolva. Reméltem, nem fegyverrel babrál, mert akkor a hajkefémmel együtt valóban elvesztem. Még egy borotva sem volt a fiókban.

– Minek köszönhetem ezt a kései belépőt, uram? – kérdeztem, miközben a fonatot igazítottam. – Csak nem ön csengetett az imént?

– De, én voltam, hölgyem.

A hölgyem szóra lassan felé fordítottam a fejemet, és megráztam.

– Hölgy? Ne, kérem. Ezt az én nyomornegyedből jött gyomrom nem viseli jól. Elisabeth. Bár remélem, nem sokáig nevezgetjük egymást.

Csücsörítve ejtettem ki a mondat végét, hogy pontosan értse, hol látnám szívesen. Lehetőleg a temetőben.

Shane szája sarka alig észrevehetően megrándult.

– Másrészt – folytattam –, valahogy éreztem, hogy olyan ember keres, akinek nincs kedvem a társaságához. Harmadrészt, kérem, mondja el, miért jött. Nem értem, mit keres itt. Nekünk nincs dolgunk egymással, illetve…

Elharaptam a mondatot, majd az államra tettem a mutatóujjamat.

Volt dolgunk egymással. Csak nem olyan, amelyet illendő lett volna egy úrinő fürdőszobájában megvitatni.

– Akkor hát, kedves Elisabeth – mondta lassan –, tudom, ki küldte, és miért.

A kezem megállt a fonat végén.

– Igaz, azon az estélyen nem volt nehéz kitalálni – folytatta. – A ruhája alá rejtett fegyverarzenál meglehetősen árulkodó volt.

Halkan horkantam fel, bekötöttem a hajam végét, majd átdobtam a fonatot a vállam felett. Újra felé fordultam, és kényelmesen hátradőltem a széken. Legalábbis igyekeztem úgy tenni.

Tudtam, hogy ez a beszélgetés hosszabb lesz, mint szeretném. A szívemben lassan csillapodni kezdett a rémület, mert Shane nem úgy festett, mint aki azonnal meg akar ölni. Ez persze nem jelentette azt, hogy nem fog.

A menekülési útvonalat mindenesetre nem felejtettem el.

– Ha fizetni akar, akkor mélyen az erszényébe kell nyúlnia – mondtam. – Elég sokat kapok önért. Ha megadja a kapott összeg dupláját, nem foglalkozom tovább az ügyével. Ha pedig csak egyezkedni akar, ott az ajtó… vagyis az ablak.

Csábos mosollyal pislogtam rá, már amennyire a félhomály engedte.

Az arca meg sem rezzent. Lehajtotta a fejét, mintha mulattatná a próbálkozásom. Amikor újra felnézett, a mosoly eltűnt róla.

– Nincs abban a helyzetben, hogy egyezkedjen, Miss.

A hangja komolyabb lett, és ettől hideg futott végig a hátamon.

– Miről beszél? – fontam karba a kezemet.

Ahogy a karjaim összeértek, megéreztem, hogy libabőrös vagyok. Bosszantott. A testem túlságosan őszintén reagált rá.

– Ön azt hiszi, hogy megijedek magától? – kérdezte. – Hogy New York legnevesebb bérgyilkosa megfélemlít engem? Az sem érdekel, hogy nő. Már rég megölhettem volna.

– Akkor miért nem tette?

A kérdés hamarabb csúszott ki a számon, mint hogy visszatarthattam volna.

Gyűlöltem, hogy a hangom nem volt elég biztos. Idegesen pislogtam, és éreztem, ahogy kicsúszik a kezemből a rám mindig jellemző fölény. Sosem társalogtam azokkal, akiket meg kellett ölnöm. Többségüknek arra sem volt ideje, hogy felfogja, ki áll előtte. Egy szúrás. Egy lövés. Aztán Isten kegyelmébe kerültek, vagy az Ördögébe. Shane azonban nem olyan volt, mint ők.

– Mert előnyt adok magának – felelte.

Egy pillanatig azt hittem, rosszul hallottam.

– Előnyt?

– Fél évet.

Értetlenül húztam össze a szememet.

– Micsoda nagylelkűség.

– Fél éven belül találjon meg – mondta, mintha nem hallotta volna a gúnyt a hangomban. – Ha időben jár, megölhet. Nem fogok ellenkezni.

A szívem nagyot dobbant.

– És ha nem?

A tekintete elsötétült.

– Akkor én találom meg magát.

A mondat többi részét nem kellett kimondania, tudtam, hogy érti. Mégis megtette.

– És akkor ön hal meg.

Felugrottam a székről. A szemem vadul keresett valamit, bármit, amivel kárt tehetek benne. Végül egy levélkés akadt a kezembe. Nevetséges fegyver volt, de abban a pillanatban nem számított. A torkának estem vele.

– Fenyeget?

A kabátjába markoltam, és olyan közel hajoltam hozzá, hogy szinte az arcába beszéltem. Az őrület egy pillanat alatt elöntött. Nem volt elég, hogy leleplezett. Nem volt elég, hogy tudta, ki vagyok, most még a házamba is betört, és úgy állt előttem, mintha joga volna az életemről rendelkezni.

Shane nyugodt maradt. Ez dühített a legjobban. Az idegesség egyetlen szikráját sem láttam a szemében. Mintha nem is kés lenne a torkánál, hanem egy virágszál.

– Én ugyan nem – mondta. – Csak azt közlöm, amivel megbíztak.

Az arcomról lehullott a düh egy része.

– Megbízták?

Elengedtem a kabátját. Hiba volt.

Azonnal kicsavarta a kezemből a levélkést. A következő pillanatban már a hátam mögött fogta a csuklómat. Egyetlen kezével tartotta mindkettőt. Olyan könnyedén, olyan biztosan, hogy ekkor tudatosult bennem igazán: ő nem közönséges célpont. Nem is egyszerű harcos.

Soha nem volt még dolgom olyan emberrel, aki ekkora tapasztalattal mozgott, és ilyen pontosan olvasta az ember gondolatait.

Aztán egy másik felismerés is belém mart.

Ki az isten bérelte fel őt arra, hogy megöljön engem? És miért? Ennyi ellenségem lenne?

Meglehet. Volt hírem, és bár sokan nem hitték el, hogy egy nő ilyen dolgokra képes, ezek szerint akadt valaki, aki nemcsak elhitte, hanem eléggé tartott is tőlem ahhoz, hogy Shane Masont küldje utánam.

– Már megint itt tartunk – mondta a fülem mellett. – A karomban van.

Mosoly bujkált a hangjában. Diadalittas volt.

Én pedig fortyogtam a dühtől.

Ha nem azzal fenyegetett volna, hogy fél év múlva megöl, talán még romantikusnak is lehetett volna nevezni a helyzetet. A közelsége, a tekintete, a nyugodt szívverése a hátam mögött. De a romantika nagyjából ott véget is ért, hogy közben erővel tartotta a karomat, én pedig úgy vergődtem a büszkeségem romjai között, mint valami sarokba szorított vad.

Az ő szíve nyugodtan lüktetett. Az enyém úgy kalapált, mintha ki akarna törni a mellkasomból.

– Jól jegyezze meg ezt a pillanatot, Mr. Mason – sziszegtem. – Harmadik alkalom nem lesz.

Azzal teljes erőből rátapostam a lábára. A fogása meglazult, nekem ennyi is elég volt. Kiszabadultam, felkaptam a földre esett levélkést, és újra felé tartottam.

Shane rám nézett. Nem tűnt különösebben meghatottnak.

– Ne erőlködjön, Elisabeth.

A nevem az ő szájából túlságosan személyesnek hatott. Ez is feldühített.

– Viszlát, Miss.

Mintha csak látogatóban járt volna, könnyedén távozott az ablakon.

Mozdulatlanul álltam. Aztán szitkozódni kezdtem. Nem úrinőhöz méltóan. Úgy, ahogy a nyomornegyedből hozott gyomrom és a megsértett büszkeségem megkívánta. Legszívesebben utána vágtam volna a levélkést, a hajkefét, a széket, vagy akár az egész átkozott fésülködőasztalt. Toporzékoltam, akár egy kislány, akitől elvették a játékát.

Ez volt a legmegalázóbb felismerés.

Shane Mason pillanatok alatt megváltoztatott. A korom ellenére úgy éreztem magam, mintha éveket estem volna vissza önmagamban. Semmi tartás. Semmi komolyság. Semmi abból a hideg, veszélyes nőből, akivé annyi vér és veszteség árán formáltam magam.

Csalódtam magamban.

Később, amikor végre sikerült valamennyire lehiggadnom, magamra kaptam a ruháimat. Felkeltettem Philipet, és kocsit hívatattam. Azonnal a kikötőbe hajtattam. Felvertem a legénységet, és közöltem velük, hogy hajnalban indulunk.

Nem holnapután. Nem pár nap múlva. Hajnalban.

Shane Mason fél évet adott nekem. Én egyetlen percet sem akartam elvesztegetni belőle.

Legalább két lépéssel előtte kellett járnom. Mert ha ő talál meg előbb, akkor nemcsak a büszkeségemet veszítem el. Hanem az életemet is.

3. fejezet

Már több hete hajóztunk céltalanul. Legalábbis annak tűnt.

Én azonban pontosan tudtam, mit keresek: vörös vitorlákat. Meghagytam a legénységnek, hogy ha ilyen hajót látnak, azonnal szóljanak. Nem számít, alszom-e, eszem, fürdöm, vagy éppen azt fontolgatom, melyiküket dobjam először a tengerbe a részeg ostobaságai miatt. Ha vörös vitorlát látnak, jönnek értem. Azonnal.

A legtöbb hajó nagy ívben elkerülte az Özvegyet. Nem hibáztattam őket. A fekete vitorláink miatt sokan kalózoknak hittek minket, és bár ez eleinte bosszantott, később rájöttem, hogy kifejezetten hasznos tévedés. A fekete vásznakat eredetileg a gyász miatt húzattam fel az árbócra. Jack miatt. Azért, mert akkoriban azt akartam, hogy mindenki lássa: valami meghalt bennem. Aztán a fájdalom idővel ürességgé szelídült, én pedig mégsem vetettem le őket.

A fekete vitorlák távol tartották a kíváncsiskodókat, a kereskedőket, a kalózokat és minden olyan bolondot, aki azt hitte, könnyű zsákmány lehet egy nő hajója. Megkíméltem velük az embereimet a felesleges harctól, magamat pedig a felesleges károktól.

Noha sokat szidtam és korholtam a legénységemet, nem voltak ők olyan szerencsétlenek, mint amilyennek néha mutatták magukat. Kiváló hajós emberek voltak. Csak szerették játszani az ostobát, és a rumot is jobban tisztelték, mint néhányan az Istent. A legtöbbjüknek családja volt. Asszony, gyerek, otthon, ahová visszavárták őket. Néha irigykedtem rájuk ezért.

Huszonöt éves voltam, és már vénlánynak számítottam. Se férj. Se gyermek. Se olyan élet, amit más nők természetesnek vettek, vagy legalábbis természetesnek hazudtak. Kérők persze akadtak. Férfiak, akik virággal ácsingóztak az ajtóm előtt, és azt hitték, ettől majd elgyengülök. Szánalmas próbálkozás volt. Egy antik tőr sokkal jobban lázba hozott volna, mint bármelyik hervadozó csokor.

Nő voltam, de a virágoktól sosem lettem kezesebb.

Jack elvesztése után valami végleg eltört bennem. Addig izgő-mozgó fiatal lány voltam, akit érdekelt a divat, a dekoráció, az emberek, a család, és minden ostoba apróság, amiket a boldogok képesek fontosnak hinni. Amikor egyedül maradtam, ezek a dolgok eltűntek belőlem. Vagy talán nem is tűntek el, csak mélyre zártam őket, egy poros faládába a lelkem legalsó zugában. A kulcs elveszett.