Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2017

ELSŐ KÖNYV

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

XI. fejezet

XII. fejezet

XIII. fejezet

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet

XVIII. fejezet

XIX. fejezet

MÁSODIK KÖNYV

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

XI. fejezet

XII. fejezet

XIII. fejezet

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet

XVIII. fejezet

XIX. fejezet

XX. fejezet

XXI. fejezet

XXII. fejezet

XXIII. fejezet

XXIV. fejezet

XXV. fejezet

XXVI. fejezet

XXVII. fejezet

XXVIII. fejezet

XXIX. fejezet

XXX. fejezet

XXXI. fejezet

XXXII. fejezet

XXXIII. fejezet

XXXIV. fejezet

XXXV. fejezet

XXXVI. fejezet

XXXVII. fejezet

XXXVIII. fejezet

XXXIX. fejezet

XL. fejezet

XLI. fejezet

XLII. fejezet

XLIII. fejezet

XLIV. fejezet

XLV. fejezet

XLVI. fejezet

XLVII. fejezet

HARMADIK KÖNYV

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

XXIII. FEJEZET

XXIV. FEJEZET

XXV. FEJEZET

XXVI. FEJEZET

XXVII. FEJEZET

XXVIII. FEJEZET

XXIX. FEJEZET

XXX. FEJEZET

XXXI. FEJEZET

XXXII. FEJEZET

XXXIII. FEJEZET

XXXIV. FEJEZET

Emlék

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Theodore Dreiser

AMERIKAI TRAGÉDIA

fordította

Braun Soma

GYULA, 2017

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-785-8 EPUB

ISBN 978-963-398-786-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2017

a mű eredeti címe:
An American Tragedy

első kiadás: 1925, New York

az elektronikus változat az 1932. évi
magyar kaidás alapján készült

a borító Colin Campbell Cooper (1856 - 1937) Hudson River
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

I. fejezet

Nyári alkony, és egy vagy négyszázezer lakosú amerikai város kereskedelmi központjának magas falai, - olyan falak, amelyeket idővel talán csak meséből fognak ismerni.

A széles úton, amely most aránylag csöndes volt, hat emberből álló kis csoport közeledett Alacsony, körülbelül ötvenéves, nagyon jelentéktelennek látszó férfi, akinek sűrű haja fekete, kemény kalap alól buggyant elő és aki olyan kis harmóniumot vitt, melyet rendesen uccai prédikátorok és énekesek szoktak használni. És mellette egy, talán öt évvel fiatalabb, magasabb és nem oly széles, de azért jó erőben lévő asszony, nagyon egyszerű, de elég jó állapotban lévő ruhában, aki egyik kezével kis, hétéves fiút vezetett, a másikban pedig bibliát és néhány énekeskönyvet vitt. Hármuk mögött egy tizenöt éves leány, egy tizenkét éves fiú és egy másik, kilencéves leány lépdelt, akik mindnyájan engedelmesen, bár nem nagy örömmel követték az előttük menőket

Tikkasztó meleg volt, de a forróság lágyan terült el a város fölött. A nagy forgalmas uccát, amelyen áthaladtak, egy másik, hegyszoroshoz hasonló, zsúfolt út keresztezte, tele hosszú kocsisorokkal és folyton csengető villamosokkal, amelyek mind igyekszik gyorsan előrejutni a nagy forgalomban. A kis embercsoport azonban oda sem figyelt erre és csak azzal törődött, hogyan tudna áthaladnia sok kocsi és gyalogos között, akik körülöttük hullámoztak.

Amikor ennek a második főútnak túlsó oldalán egy mellékutcához - jobban mondva, két nagy épület közötti átjáróhoz - értek, amely egész csöndes volt abban a pillanatban, a férfi letette a harmóniumot. Az asszony nyomban fölnyitotta, fölállította rajta a hangjegy-tartót és rátett egy nagy, lapos zsoltáros-könyvet. Azután átnyújtotta a férfinak a bibliát és odaállt mellé, mialatt a tizenkét éves fiúk is tábori széket tett le a harmónium elé. A férfi - az apa - látszólag nagyon nyugodtan szétnézett és anélkül, hogy figyelembe vette volna, vajon hallgatják-e vagy nem, mindjárt ki is hirdette:

- Először egy dicsérő zsoltárt fogunk elénekelni, hogy mindenki csatlakozhassák hozzánk, aki dicsérni akarja az Urat. Kérlek, Hester, kezd el.

Erre az idősebb leány, aki eddig igyekezett lehetőleg úgy viselkedni, mintha semmi része vagy köze sem volna a dologhoz, letelepedett sovány, még fejletlen testével a tábori székre, fölnyitotta az énekeskönyvet és mozgásba hozta a kis orgonát, amikor az anyja megjegyezte:

- Azt hiszem, nagyon szép lenne, ha ma este a huszonhetest énekelnénk: „Mily édes balzsam Jézus szerelme!“

Ekkor már néhány hazafelé tartó és különböző korú és rendű ember is észrevette a kiscsoportot és megállt egy pillanatra, hogy rájuk nézzen, vagy hogy megtudja, mi járatban vannak. Tétovázásukat a férfi nyilván figyelemnek gondolta, amely bár csak pillanatokra, de mégis erőt vett rajtuk és úgy szólította meg őket, mintha egyenesen a meghallgatására gyűltek volna oda:

- Énekeljük a huszonhetest hát: „Mily édes balzsam Jézus szerelme!“

A fiatal leány erre játszani kezdte a dallamot a harmóniumon és elég tiszta, vékony hangja összekeveredett anyja magasabb szopránjával és apja kissé bizonytalan baritonjával. A többi gyerek halkan velük csipogott, miután a fiú és a kis leány levettek egy-egy énekeskönyvet a harmóniumra tett kis könyvcsomóból. Amíg énekeltek, a különben oly közönyös és siető uccai nép nézte őket, mert éppen elég különös volt, hogy ilyen jelentéktelen külsejű család közös erővel, nyilvánosan fölemeli a szavát a világ roppant kételkedése és részvétlensége ellen. Néhányukat a harmónium mellett ülő leány szelíd és fejletlenalakja érdekelte, másokat az apa semmi gyakorlati érzéket nem mutató, tehetetlen magatartása, akinek vizenyős kék szeme és elviselt szegényes ruhája mindennél jobban mutatta sikertelenségeit. A kis csoportban csak az anya látszott olyannak, mint akiben megvolt az az erő és elhatározottság, amely noha vakon, vagy tévelyegve, de mégis biztosítja a létfönntartást, sőt a sikert is az életben. Mindnyájuknál jobban meglátszott rajta a tanulatlan, de valahogy mégis tiszteletreméltó, hitbeli meggyőződés. Ha valaki megfigyelte, amint oldalt leeresztett zsoltároskönyvével egyenesen maga elé meredt a térbe, bizonyára ezt kellett mondania: - Igen, ez is azon emberek közül való, akiknek lehetnek ugyan hibái, de azért oly híven ragaszkodnak hitükhöz, mennyire csak képesek. - Minden vonásából és minden mozdulatából ki lehetett olvasni szigorú, harcos hitét azon mindentudó és mindenható erőben, amelyet hirdetett.

„Jézus segít mindenhol,
Jézus segít most“

énekelte csengő, bár kissé orrhangon a környező épületek magas falai között.

Az idősebb fiú szüntelenül egyik lábáról a másikra nehezedett és csak időnként énekelt velük együtt. A magas, karcsú, érdekes arcú, fehérbőrű, feketehajú ifjú sokkal érzékenyebb volt, mint a többiek, mindent sokkal élesebben megfigyelt náluk és úgy látszott, hogy jobban érzi helyzetét és szenved is miatta. Nyilván inkább pogány, mint vallásos hajlandóságai voltak és jobban érdekelte az élet, ha még nem is volt ennek teljes tudatában. Egyelőre csak annyit lehetett róla az igazsághoz híven mondani, hogy ez az egész dolog egyáltalában - nem tetszett neki. Túl fiatal és túl fogékony volt még a szépség és vidámság iránt és érzései csak kevéssé, vagy egyáltalában nem egyeztek meg anyja és apja világtól elvonatkozott és ködös gondolatvilágával.

A családi élet, amelyben ennek a fiúnak része volt és különböző testi és lelki tapasztalatai, amelyeket eddig szerzett, sehogy sem tudták meggyőzni, mindannak az igazáról és erejéről, amiben szülői látszólag olyan szilárdan hittek és amit tanítottak. Úgy látszott, hogy nekik is elég sok, főleg anyagi gondjuk van. Apja egyre a bibliát olvasta és különböző gyülekezetekben, főleg a „misszióban szónokolt, amelyet ettől a saroktól nem messze ő és anyja vezetett. Amennyire látta, közben pénzeket is gyűjtöttek érdeklődő vagy jótékonyságra hajlamos üzletemberektől, akik imitt-amott, úgy látszott, hisznek ilyen emberbaráti munkában. De azért a család mindig a legnagyobb gondokkal küzdött, sohasem volt rendes ruhájuk és sok olyan kényelmet és örömet nélkülöztek, amelyek másoknak meglehetősen természetesek voltak. Szülei azonban ennek ellenére is folyton az isteni szeretetet, kegyeimet és gondviselést hirdették neki és mindenkinek. Bizonyos, hogy nem volt ez valahogy egészen rendjén. Nem tudta még egészen fölérni ésszel, de mégis tisztelnie kel-lett az anyját, akinek komolysága és erkölcsi ereje ugyanúgy hatott rá, akár a jósága. Anyja minden háztartási gondja és a misszióban lévő sok munkája ellenére is többnyire vidámnak, vagy legalább nyugodtnak tudott előttük mutatkozni és amikor már túl nagy élelmezési és ruházkodási bajokban voltak, gyakran nagy nyomatékkal mondogatta: „A jó Isten nem fog elhagyni bennünket", vagy „A jó Isten majd megmutatja a kivezető utat“. De ő is, akár a többi gyerek, nagyon jól látták, hogy az Isten mindennek ellenére nem mutathatja meg nekik egész tisztán az utat, noha mindig égető szükség volt arra, hogy kegyelmével eligazítsa dolgaikat.

Ma este is, amikor kiment testvéreivel a nagy uccára, azt kívánta magában, hogy bárcsak ne kellene már, ezt tenniök, vagy legalább neki ne kellene többé részt vennie benne. A többi fiú nem csinál ilyesmit, de azonkívül is valahogy piszkos és lealázó foglalkozásnak látta. Nem egyszer előfordult, mielőtt mégígy az uccára vezették, hogy a többi gyerek utána kiáltozott és kigúnyolta az apját, hogy vallásos meggyőződését vagy hitét mindig a nagy nyilvánosság előtt hirdette. Így abban a kerületben, ahol akkor laktak, amikor hét éves volt, apja minden beszélgetését „Dicsérjük az Urat“ mondással kezdte. Ott hallotta, amint a gyerekek odakiabálták egymásnak:

- Itt jön a Dicsérjük az Urat Griffiths - Vagy pedig utána kiáltották:

- Hé, te vagy az a fiú, akinek a testvére mindig harmóniumon játszik? Tud valami mást is játszani?

- Ugyan minek szaladgál mindig és miért mondja folyton, hogy Dicsérjük az Urat? Mások nem viselkednek így.

Gondolataiban a tömegek régi vágya zavarta őt és a gyerekeket az egyenlőség után. Sem az apja, sem az anyja nem voltak olyanok, mint a többi ember, mert folyton a vallásról beszéltek, sőt üzletet csináltak belőle.

Ma, ezen a széles, emberrel, kocsikkal és épületekkel telezsúfolt uccán szégyellte, hogy így kiragadták a rendes életből s hogy mutogatják és gúnyt űznek belőle. A mellettük elsuhanó szép automobilok, a sétálók, akikre olyan dolgok és örömök vártak, amelyekről ő csak ábrándozhatott, a boldogan kacagó párocskák és a bámészkodó gyerekek, - mindez fölébresztette benne az érzést, hogy valami másnak, jobbnak is, szebbnek is kell lennie, mint az ő, vagy inkább mindnyájuk élete.

Úgy látszott, hogy az ucca folyton változó és nyüzsgő népében is észrevették néhányan a gyerekek hiányos nevelését és figyelmeztették rá egymást. A közönyösek és a kételkedők összeráncolták a homlokukat és megvetően mosolyogtak, a tapasztaltabbak és résztvevőbb lelkek megjegyzéseket tettek rájuk, hogy ilyen haszontalanul magukkal cipelik ezeket a gyerekeket.

- Majdnem minden este, de legalább kétszer-háromszor hetenkint látom ezeket - mondta egy fiatal kereskedelmi alkalmazott a babájának, akivel éppen akkor találkozott és együtt indulták el a vendéglő felé. - Azt hiszem, valami vallási szélhámossággal foglalkoznak.

- Az az idősebb fiú, úgy látszik, nem nagyon szívesen van velük. Úgy nézem, legszívesebben kereket oldana. Helytelen dolog rákényszeríteni egy gyerekre valamit, amihez nincs kedve. Hiszen úgysem tudja még megérteni az egészet - szólt oda egy körülbelül negyvenéves sétáló férfi, amilyennel minden nagy város forgalmas uccáin találkozhatunk, egy barátságos idegennek, aki szintén megállt előttük.

- Valószínűleg - felelte a másik, akinek megakadt a szeme a fiú fején és arcán. Ha valaki meglátta ennek a fiatal arcnak békétlen és öntudatos vonásait, valahányszor fölemelte a fejét, értelmes ember módjára azt kellett mondania, hogy éppen oly helytelen, mint fölösleges dolog volt egy még fejlődésben lévő embert ilyen nyilvános vallási áhítatra kényszeríteni, amely sokkal inkább az érettebb évek elmélyült gondolataihoz illik.

Pedig mégis így történt.

Ami a család többi tagjait illeti, a fiatalabb gyerekek még túl kicsik voltak ahhoz, hogy megértsék, miről is van szó. A harmóniumnál ülő legidősebb leány, úgy látszott, nem sokat törődött vele, sőt még örült is a figyelemnek, amelyet személyé és éneke fölkeltett, mert nemegyszer nemcsak idegenek, hanem a szülei is erősítgették előtte, hogy kellemes és szívhez-szóló hangja van. Ez nem volt egészen igaz, a hangja nem volt szép, de ők semmit sem értettek a zenéhez. Hester sápadt, jelentéktelen fiús alakú leány volt, minden igazi lelkierő és mélység híján, aki hamar észrevette, hogy ez kitűnő alkalom a feltűnésre és arra, hogy némi figyelmet irányítson magára. A szülők pedig minden igyekezetükkel azon voltak, hogy a világot lehetőleg átszellemítsék és mihelyt a karének véget ért, az apa belekezdett egyik elcsépelt beszédébe, arról, hogy mekkora gyönyörűség megváltatni a rossz lelkiismeret marcangolásától az isteni kegyelem felismerése és Krisztusnak minden bűnös iránt érzett szeretete által.

- Minden ember bűnös az Úr fénye előtt - hirdette. - És sohasem lesz részük a lelki tisztaság és tökéletesség boldogságában, hanem bánják meg a bűneiket és be nem fogadják Krisztust magukba. Ó, barátaim! Bárcsak ismernétek azt a békét és megelégedést, amelyhez belső tudással és annak az átértésével lehet eljutni, hogy Krisztus értünk élt és értünk halt meg és hogy mindennap és a napok minden órájában, éjjel és nappal, este és reggel velünk van, hogy megoltalmazzon bennünket és erőssé tegyen a világ fáradalmaira és gondjaira, amelyek folyton ránk várakoznak! Ó, mennyi tőr, mennyi csapda leselkedik ránk! De mily nagyon megnyugtat az a meg-ismerés, hogy Krisztus mindig velünk van tanáccsal és segítséggel, hogy oltalmazzon, bekösse a sebeinket és meggyógyítson bennünket! Micsoda béke és vigasztalás, micsodaöröm és nyugalom, mily nagy dicsőség vagyon őbenne!

- Ámen! - hagyta helyben a felesége és Hester - vagy Esta, ahogy a családban nevezték -, a leányuk velük visszhangozta abban a tudatban, hogy annyi köztámogatásra van szükségük, amennyi csak lehetséges.

Clyda, az idősebb fiú és két kisebb testvére a földre, vagy az apjukra néztek és tisztán érezték, hogy mindez talán fontos és igaz lehet, de valahogy mégsem olyan jelentős és kívánatos, mint az élet többi dolgai. Oly sokat hallottak erről és fiatal vágyakozó lelkűk szerint valami más célja volt az életnek, mint az uccai és missziós ájtatoskodások.

Végre egy második karének és Griffithsné beszéde után, amelyben azt a munkát ismertette, amelyet Krisztus kedvéért a szomszéd uccában fekvő misszióban végeznek, elzengtek még egy harmadik zsoltárt, azután szétosztottak néhány füzetet, amelyek a misszió áldásos tevékenységéről szóltak, miközben Asa, az apa, összeszedte az önként fölajánlott adományokat. Azután becsukták a kis harmóniumot, összehajtották a tábori széket és átadták Clyde-nek. Griffithsné fogta a bibliát és az énekeskönyveket, Griffiths vállára vette egy bőrszíjon a harmóniumot és övéivel együtt elindult a missziósház felé.

Az egész idő alatt Clyde folyton azt mondogatta magában, hogy nem megy velük többet és hogy ő és a szülei nevetségesek. Legszívesebben a bolondság szót használta volna működésükre, ha szabadon kifejezhette volna megbotránkozását afölött, hogy kényszerítik részt venni ezeken a fölvonulásokon és nem akart többé velük tartani, ha valahogy másként segíteni tudott volna magán. Mi hasznuk volt abból, ha velük ment? Más életmódot kívánt magának. A többi fiúknak nem kellett ilyesmit tenni. A szokottnál jobban elgondolkozott azon, hogyan szabadulhatna meg erőszakkal attól a kényszertől, hogy így álldogáljon az uccákon. Menjen csak az idősebb nővére, ha jónak látja, úgyis szívesen teszi. Fiatalabb testvérei még túl kicsik ahhoz, hogy megütközzenek rajfa. Ő azonban…

- Ma valamivel figyelmesebbnek látszottak - jegyezte meg Griffiths a feleségének útközben, mert a nyári est csábító levegője miatt enyhébben ítélte meg a járókelők megszokott közönyét.

- Igen, ma huszonheten vittek füzetet magukkal, szemben a múlt csütörtöki tizennyolccal.

- Győzni kell Krisztus szeretetének - erősítgette az apa, hogy fölbátorítsa magát és a feleségét. - Az élet gyönyörűségei és gondjai sok embert fogva tartanak, de mihelyt valami bajuk támad, akkor kicsirázik ezeknek a magoknak egy része.

- Úgy van és ez a gondolat tesz engem is mindig erőssé. A bánat és bűneik súlya arra szorítják majd néhányukat, hogy meglássák tévedéseiket.

Most beléptek abba a mellékuccába, ahonnan kiindultak, elhaladtak vagy egy tucat ház előtt és befordultak egy sárga, egyemeletes faházba, melynek nagy ablaka és kapujának két üvegtáblája szürkésfehérre voltak bemeszelve. A másik két ablakon és a szárnyas ajtó felső üvegbetétjein ezeket a föliratokat lehetett olvasni: „A remény kapuja. Független misszió. Gyülekezet minden szerdán és szombaton este 6 órától 8 óráig. Vasárnap 11, 3 és 8 órakor. Mindenkit szívesen látunk.“ E szavak alatt mindegyik ablakon ott volt nagy nyomtatott betűkkel: „Isten a szeretet" És alatta ismét kisebb betűkkel: „Mióta nem írtál az édesanyádnak?"

A kis társaság belépett a sárga, jelentéktelen ajtón és eltűnt a házban.

II. fejezet

Föl lehetett tételezni és megfelelt a tényeknek, hogy ilyen, csak futólag megpillantott családnak is különös és nem mindennapos történetének kellett lennie. Lélektani és társadalmi nézőpontból valóban olyan különösségei is voltak, hogy nemcsak a lélekbúvár bölcsességére, hanem a vegyész és az élettan kutatójának tudományára is szükség lett volna, hogy megfejthesse az ember. Itt volt mindjárt elsőnek Asa Griffiths, az apa, egyike azon tökéletlenül teremtett lényeknek, akik környezetüknek és egy vallási dogmának a termékei és akiknek sem önálló gondolatuk és tudásuk nincs, sem gyakorlati érzékkel nem rendelkeznek, habár amúgy nagyon érzékenyek és ezért könnyen megindíthatok. Nehéz lenne megmondani, hogyan hatott rá az élet és hogyan viszonozta a hatásait. A felesége már szilárdabb lelkű volt, de belőle is hiányzott minden helyesebb, vagy gyakorlatibb gondolat a dolgokkal szemben.

Ennek a férfinak és nőnek az élettörténete itt csak annyiban érdekes, amennyiben tizenkét éves fiúkra, Clyde Griffithsre vonatkozik. Eltekintve bizonyos érzékenységtől és erősen romantikus hajlandóságától, melyeket inkább az apjától, mint az anyjától örökölt, a fiú sokkal élénkebben és értelmesebben nézte az életet és egyre azon gondolkozott, hogyan tudna javítani a helyzetén, ha^ alkalma kínálkozna. Helyeket képzelt, ahová elmenne, dolgokat, melyeket megnézne és hogy minden mennyire más lenne, ha ez, vagy az történne. Tizenöt-éves koráig és emlékezetében még azután, is hosszú ideig főleg annak a megismerése nyugtalanította Clyde-et, hogy szülei hivatása, vagy? Foglalkozása a többi ember szemében valami alacsonyabb rendűnek látszott. Mert a különböző városokban - Grand Rapidsben, Detroitben, Milwaukeeben, Csikágóban és legutoljára Kansas Cityben - ahol gyermeksége alatt szülei missziót vezettek, vagy az uccákon prédikáltak, legalább azok a fiúk és leányok, akikkel találkozott, láthatóan lenézték őt és testvéreit, mint ilyen szülőknek a gyermekeit. Nem egyszer szülei akarata ellen, akik egyáltalában nem helyeselték az önuralom ilyen elvesztését, megállt, hogy megverekedjen egyik-másik ilyen fiúval. De akár győzött, akár megverték, mindig világosan érezte, hogy szülei foglalkozása nem tetszett a többieknek és hogy piszkos, közönséges dolognak tartották. És mindig arra kellett gondolnia, hogy mit tenne, ha egyszer már annyira volna, hogy elmehetne hazulról.

Clyde szülői nagyon ügyetlenek voltak gyermekeik jövőjének kérdésében. Nem tudták föl érni ésszel annak a fontosságát és szükségességét, hogy fiókáikat valami gyakorlati pályára kitaníttassák és a világot megtéríteni akaró vágyukban elmulasztották, hogy gyermekeiket rendszeresen iskolába küldjék. Néha az iskolaév közepén tovább vándoroltak, mihelyt valami nagyobb, vagy kiadósabb terület kínálkozott vallásos tevékenységükre. Azon kívül voltak idők, amikor munkájuk csak nagyon keveset jövedelmezett és Asa a kertészettel és az ügynökösködéssel - azzal a két dologgal, amelyhez legjobban értett - alig kereste meg a legszükségesebbekre valót, olyan idők, amikor csak hiányos táplálékban volt részük, nem volt rendes ruhájuk és a gyerekek nem mehettek az iskolába. Asa és a felesége azonban, akármit is gondoltak a gyerekek, ilyenkor is ugyanolyan rózsás szemmel nézték a világot, mint máskor, vagy legalábbis úgy mutatták és megingathatatlanul bíztak az Úrban és hatalmában, hogy segíteni fog rajtuk.

Az egyesített otthon és misszió, amelyben ez a család élt, elég komor volt ahhoz, hogy minden fiatal fiúnak vagy leánynak elvehette a bátorságát. Régi, színevesztett, ormótlan faépületben lévő, néhány raktárhelyiségből állott, Kansas Citynek abban a részében, amely az Independence Boulevard-tól északra és a Troost Avenue-től nyugatra feküdt. Magának az uccának, vagy inkább helynek Bickel Street volt a neve és a Missouri Avenue-nek, egy valamivel nagyobb, jelentéktelen útnak volt az egyik mellékuccája. Az egész vidék még gyenge, de nem kellemes nyomait mutatta az egykori forgalomnak, mely azonban régen elhúzódott már dél és nyugat felé. Vagy öt háztömbbel odább, hetenkint kétszer, szabad ég alatt vallásos rajongók és térítők tartottak gyülekezeteket.

Az épület földszintjén, amelynek ablakai homlokzatán a Bickel Streetre, hátul más komor házakéhoz hasonló komor udvarra nyíltak, elől egy negyven-ötven lábnyi terem volt elválasztva, amelyben vagy hatvan összecsukható faszék és egy emelvény állott és a falakat Palesztina, vagy a Szentföld térképe és körülbelül huszonöt nyomtatott betűs, de keret nélküli fölirat díszítette, mint:

A BOR CSÚFOLÓVÁ TÉSZEN, ÉS A RÉSZEGÍTŐ ITAL HÁBORGÓVÁ ÉS VALAKI ABBAN GYÖNYÖRKÖDIK: NEM LÉSZEN BÖLCS.

Péld. XX:1.

RAGADJ FEGYVERT ÉS PAJZSOT, ÉS KELJ FÖL AZ ÉN SEGÍTSÉGEMRE.
Zsolt. XXXV:2.

TI PEDIG, ÉN JUHAIM, AZ ÉN LEGELTETÉSEMNEK JUHAI, EMBEREK VAGYTOK; ÉN
VAGYOK A TI ISTENTEK, AZT MONDJA AZ ÚRISTEN.
Ezekiel, XXXIV:31

Ó, ISTEN, TE TUDOD AZ ÉN BALGATAGSÁGOMAT; ÉS AZ ÉN BŰNEIM NYILVÁN VAGYNAK TE ELŐTTED.
Zsolt, LXIX:6.

HOGYHA ANNYI HITETEK VOLNA, MINT A MUSTÁRMAG, EZT MONDANÁTOK ÍM EZ
HEGYNEK: MENJ EL INNÉT AMODA, ELMENNE, ÉS SEMMI LEHETETLEN NEM VOLNA NÉKTEK.
Máté, XVII:20.

MERT KÖZEL VAGYON AZ ÚR NAPJA.
Abd. 15.

MERT A GONOSZOKNAK NEM LÉSZEN MARADÉKOK.
Péld. XXIV:20.

NE NÉZZED A BORT, MIKOR VERES, VÉGEZETRE, MINT A KÍGYÓ, MEGMAR, ÉS
MINT A MÉRGESKÍGYÓ, MEGCSÍP.
Péld. XXIII:31, 32.

Ezek a hatalmas ráolvasások olyanok voltak, mint az arany- és ezüsttányérok valami piszkos falon.

A hátul fekvő, negyven láb terület bonyolult, de azért nagyon egyszerű módon három kis hálóhelyiségre és egy kis lakószobára oszlott, amelynek ablakai a hátulsó udvarra és néhány fakerítésre néztek. Azután még egy konyhának és ebédlőnek is használt, pontosan tíz négyzetlábnyi szoba és egy kamra következett a missziósfüzetek, énekeskönyvek, bőröndök és a család más olyan értékesnek hitt holmija részére, amelyekre pillanatnyilag nem volt szükségük. Ez a kis helyiség közvetlen a missziósterem mögött feküdt és prédikáció előtt vagy után és gondolkozni, imádkozni, vagy valami fontosabb ügyet megbeszélni, ide szoktak Griffiths és Griffithsné visszavonulni.

Hányszor látták itt Clyde és testvérei anyjukat vagy apjukat, vagy mindkettőjüket valami elhagyott, vagy félig a megbánás útjára tért lélekkel beszélgetni, aki tanácsért és segítségért, de többnyire csak segítségért fordult hozzájuk. És időnként, amikor különösen pénz nélkül voltak, itt látták tanakodni a szüleiket, vagy amint Asa Griffiths néha ügyefogyottan mondogatta, itt akarták „imával megtalálni a kivezető utat“, amelyet Clyde nagyon kevéssé eredményes útnak kezdett tartani.

És az egész szomszédság oly komor és elhanyagolt volt, hogy Clyde még azt a gondolatot is gyűlölte, hogy ezen a helyen kelljen életét eltöltenie, nem is szólva arról, hogy olyan munkában vegyen részt, amely folytonos alamizsnáért való könyörgést, imát és hálálkodást kívánt.

Mielőtt Asa feleségül vette, Elvira Griffiths csak tudatlan falusi leány volt, aki anélkül nőtt fel, hogy sokat foglalkozott volna vallási dolgokkal. Amikor azonban beleszeretett Asába, a prédikálás és térítés mérge, amely Asán uralkodott, őt is annyira megfertőzte, hogy örömmel és lelkesen követte minden zavaros bolondságában. Az a tudat, hogy szónokolhat és énekelhet, a hit, hogy az embereket „Isten szava által“ irányíthatja, meggyőzheti és kormányozhatja, többé-kevésbé hízelgett hiúságának, kibékítette önmagával és erőt adott neki arra, hogy folytassa.

Néha egy kis csomó ember is követte a prédikálókat a misszióba, vagy később kereste föl őket, miután létezésükről uccai munkájukból tudomást szerzett: különös, egyensúlyukat vesztett és tévedt lelkek, amilyeneket mindenütt lehet találni. És azon évek alatt, amíg nem volt önálló, Clyde kényszerült részt venni a különféle gyülekezeteken és a férfiaknak és nőknek így összeverődött fajtája is mindinkább és inkább izgatta, mint kedvező hatással volt rá. Többnyire férfiak voltak, elzüllött munkások, csavargók, iszákosok, gyámoltalannyomorékok, akik láthatóan csak azért jöttekel hozzájuk, mert nem volt más helyük, ahová mehettek volna. Mindig azt erősítgették, hogy Isten vagy Jézus, vagy az isteni gondviselés hogyan mentette ki őket ebből vagy abból a helyzetből, de sohasem lehetett hallani tőlük, hogy másvalakin segítettek volna. És a szülei mindig azt mondták rá, hogy „ámen“, vagy „Dicsőség Istennek" és himnuszokat énekeltek, hogy azután gyűjtést kezdjenek a terem fönntartásának folyó költségeire, gyűjtéseket, amelyek, mint ahogy látta, csak nagyon keveset eredményeztek és alig voltak elegek arra, hogy fönntartsák velük a különféle missziókat, amelyeket vezettek.

A szüleivel kapcsolatban Clyde-et csak az érdekelte, hogy állítólag élt valahol keleten, egy Lycurgus nevű városkában, Utica közelében, apjának egyik fivére, egy nagybátyja, aki egészen más ember volt. Ez a nagybácsi, akit Samuel Griffiths-nek hívtak, gazdag ember volt és szülei elejtett megjegyzéseiből azt is megtudta Clyde, hagy tehetne értük valamit, ha akarna, továbbá, hogy kemény, ügyes üzletember volt és hogy nagy házat és nagy fehérneműgyárat szerzett magának Lycurgusban, amelyben nem kevesebb, mint háromszáz embert foglalkoztatott és hogy egy Clyde-del egykorú fia és legalább két leánya is volt, akik Clyde véleménye szerint mindnyájan a legnagyobb bőségben és jólétben éltek Lycurgusban. Ezek a hírek nyilván olyan emberek útján jutottak el nyugatra, akik úgy Asát, mint apját és fivérét is ismerték. Clyde ezt a nagybácsit valami Krőzusnak képzelte, aki keleten minden jóból és szépből kiveszi a részét, mialatt az ő szülei és testvérei itt, nyugaton, mindig ugyanúgy, változatlan nyomorúságban csak napról napra tengődnek.

Azonban hamarosan belátta, hogy ez ellen nincs segítség, hacsak önállóan maga nem kezd hozzá valamihez. Tizenöt éves korában, sőt már valamivel előbb, Clyde kezdte észrevenni, hogy mennyire elhanyagolták az ő és a testvérei neveltetését és hogy mily nehéz lesz majd neki leküzdenie ezt az akadályt, minthogy a többi fiúkat és leányokat több pénzzel és jobb otthonnal mind előkészíttetik valami határozott foglalkozásra. Ilyen körülmények között hogyan induljon el az életben? Már amikor tizenhárom-, tizennégy- és tizenöt éves korában az újságokat kezdte nézegetni, amelyek túl világiasak lévén, sohasem jutottak be szülei házába, már akkor úgy látta, hogy többnyire tanult embereket kerestek, vagy pedig olyan szakmában tanoncokat, melyek abban a pillanatban nem nagyon érdekelték. Clyde az amerikai fiatalemberek nézetéhez és az általános amerikai fölfogáshoz híven, lenézett minden csak testi munkát. Micsoda? Gépet hajtani, téglákat rakni egymásra, kitanulni az ács-, kőműves- vagy bádogosmesterséget, amikor más fiúkat, akik semmivel sem különbek nála, írnokoknak, drogistasegédeknek, könyvelőknek, vagy ingatlanforgalmi irodákban hivatalnokoknak alkalmaznak? Nem épp olyan lealázó és piszkos dolog lenne-e, mint eddigi élete, munkásruhát viselni, hajnalban fölkelni és mindazon unalmas dolgokat elvégezni, amiket ezeknek az embereknek meg kell tenniök?

Clyde éppen olyan büszke és hiú volt, mint amilyen szegény. Azon érdekes emberek közétartozott, akik valami egész különöset látnak magukban és akik sohasem érzik magukat teljesen és elválhatatlanul a családjukhoz kapcsoltalak és sohasem éreznek mélyebb kötelezettséget azokkal szemben, akiknek életüket köszönhetik. Sőt ellenkezőleg, hajlama volt rá, hogy szüleit, ha nem is élesen vagy keserűen, de tulajdonságaik és képességeik világos fölismerésével megbírálja. De bármennyire tisztán ítélt ebben az irányban, mégsem volt sohasem képes rá, vagy legalább is tizenhat éves koráig nem, hogy tervet készítsen jövőéletére és akkor is csak bizonytalanul és tapogatózva fogott hozzá.

Ekkor történt az is, hogy a férfitermészet megmozdult benne és már nagymértékben foglalkoztatták és zavarták a másik nem bájai és ennek megfelelően egy kissé fontosnak kezdte találni a ruházkodási kérdéseket is: milyennek mutatkozik ő és milyennek a többi fiúk. Nagyon bántotta most az a gondolat, hogy a ruhája nem volt szép és hogy nem látszott olyan csinosnak és vonzónak benne, mint ahogy szeretett volna. Minő nyomorúság is szegénynek születni, minden támogató nélkül és úgy, hogy maga sem sokat tehet az ember magáért! Ha megnézte magát néha egy-egy tükörben, akkor meggyőződött róla, hogy nem is olyan csúnya fiú: egyenes, szabályos orra, magas, fehér homloka, hullámos, fekete haja és fekete szeme volt, amellyel időnként nagyon bánatosan tudott nézni. Ha azonban a családja jelenlegi helyzetére gondolt és arra, hogy sohasem volt még és szülei foglalkozása és ismeretsége miatt, soha nem is lesz igazi öröme, akkor egyre komorabbá és lehangoltabbá vált és nem sok jót látott a jövőjében. Clyde hol lázongó, hol szárnyaszegett volt. Hiába volt vonzóbb és megnyerőbb a külseje, mint a legtöbb embernek, amikor szülei miatt teljesen félremagyarázta a barátságos pillantásokat, amelyekkel néha a legkülönbözőbb leányok megvetően és mégis hívogatóan ránéztek és úgy figyelték, hogy érdeklődik-e irántuk, vagy sem és hogy gyáva-e vagy bátor.

Még mielőtt valaha pénzt keresett volna, máris azt mondogatta mindig magában, hogy bárcsak olyan jobb minőségű gallérja, szép inge, finom cipője, jó ruhája és jó szabású felöltője volna, mint más fiúknak! Ó, azok a szép ruhák és lakások! Milyen órája, gyűrűje és nyakkendője is volt néhány gyereknek és milyen divatos fiatalembereket lehetett találni máris a vele egykorúak között! Néhány vele egyidős gyerek még autót is kapott a szüleitől ajándékba és látni lehetett őket Kansas City főuccáin, amint szép lányok kíséretében föl és alá száguldoztak. Neki azonban semmije sincsen és nem is volt soha.

Pedig a világ úgy tele volt olyasmivel, amit meg lehetett volna tenni és oly sok boldog és sikeres ember volt. Mitévő legyen? Mihez fogjon? Milyen foglalkozáshoz kezdjen és mit tanuljon ki, amiben viheti valamire? Nem tudta megmondani, meg csak nem is sejtette és különös szülei egyáltalában nem voltak rá képesek, hogy tanácsot adjanak neki.

III. fejezet

Ami Clyde hangulatát éppen abban az időben elkeserítette, amikor valami gyakorlati megoldást keresett magának, az a tény volt, hogy Esta testvére, akit nagyon szeretett (noha valójában igen kevés közös vonásuk volt), megszökött egy színésszel, aki véletlenül Kansas Cityben játszott és aki futólag hajlamot érzett iránta.

Esta minden vallásos áhítata, féltve őrzött ifjúsága és időnként jellemvonásaként kiütköző erkölcsi ereje mellett is, alapjában csak gyenge, érzéki természetű leány volt, aki maga sem volt egészen tisztában önmagával. Noha ájtatos környezetben mozgott, valójában nem tartozott oda. Mint a legtöbben azok közül, akik a világ dogmáit és hittételeit naponta gépiesen vallják és ismétlik, kora gyermeksége óta oly öntudatlanul jutott el a gyakorlásukhoz s képzelt nézeteihez, hogy igazi értelmüket sem akkor, sem később soha nem érte föl eszével. Tanács, törvény és a „kinyilatkoztatott“ igazság fölöslegessé tette, hogy a maga fejével gondolkozzék és Esta mindaddig elég szilárdan állott, amíg más elméletek és más külső vagy belső hatások nem jutottak velük összeütközésbe. Mihelyt azonban egyszer erre került a sor, előre bizonyos volt, hogy a sem hajlammal, sem meggyőződéssel meg nem erősített vallási fogalmai nem fogják tudni kiállnia megrázkódtatást. Ugyanúgy mint Clyde-nek, az ő gondolatai és érzései is folyton ide-oda vándoroltak, a szerelem és a kényelmes élet, azaz olyan dolgok felé, amelyeknek semmi, vagy csak édeskevés közük volt az önmegtagadó és önfeláldozó vallási elmélethez. Olyan zavaros álmok uralkodtak el rajta, amelyek mindannak ellene működtek, amire ezek tanították.

Estából azonban hiányzott Clyde szívóssága és ellenállóereje. Általában hagyta, hogy űzzék és csak határozatlan vágyakozás élt benne szép ruhák, kalapok, cipők, szalagok és más ilyesmi után, de mindezek fölött ott függött vallásos öntudata, hogy ezek tilosak. Ó, a hosszú, ragyogó uccák reggel és délután,iskola után, vagy este! A fiatal leányok, akik karöltve sétálgattak és titkokat suttogtak egymásnak; a bárdolatlan fiúk, akiknek túlpezsgő és ügyetlen mivolta is elárulta a társnő utánibelső vágyuk erejét és értelmét, amely minden fiatalos gondolatnak és cselekedetnek az alapja. Gyakran végigfutott valami az idegein, amely hangosan az élet látszólag anyagi dolgaiért és nem az üres túlvilági örömökért beszélt, amikor szerelmes párokat látott, vagy olyan embereket vett észre, akik flörtöt kerestek és az uccasarkokon és a kapubejáratok előtt álldogáltak és vágyó és kutató szemmel figyelték.

Ezek a pillantások úgy átjárták, mint a lát-hatatlan sugarak, mert helyes leányka volt és óránként szebbé fejlődött és a hangulat, amelyeket másokban ébresztett, benne is föltámadt, ahhoz a folyamathoz hasonlóan, amelyen a világ erkölcse és erkölcstelensége fölépül.

Egy napon, amikor hazafelé ment az iskolából, megszólította egy fiatalember, egyike a divatos ifjaknak, akit Esta tekintete és magatartása, úgy látszik, fölbátorított és mert a leány mindenekelőtt odaadó, bár nem szerelmes természetű volt, nem nagyon tiltakozott ez ellen. Az otthoni fegyelem azonban mégis annyira megtanította józanságra, óvatosságra, tisztaságra és más ilyesmire, hogy legalább ebben az első esetben nem fenyegette a ballépés veszedelme. De az első támadásra mások is következtek, melyeket eltűrt vagy nem hárított el oly gyorsan és idővel leomlott a fal, amelyet az otthoni nevelés emelt föl benne. Zárkózottá vált és titokban tartotta útjait a szülei előtt.

Néha akarata ellenére is megszólították és elkísérték fiatalemberek. Ezek lerombolták túl nagy félénkségét, amely legalább egy időre távol tudott tartani tőle másokat. Ismeretségek után áhítozott és valami fényes, vidám és csodálatos szerelemről álmodozott.

Végre, amikor ezek a kívánságok és hangulatok lassan, de állandóan nagyra nőttek a lelkében, megjelent a színész, - egyike azon hiú, szép, fölületes állatembereknek, akik csak ruhából és külsőségekből állnak és minden erkölcs, modor, lovagiasság, sőt minden igazi gyöngédség nélkül valók. De megvolt benne az a varázslatos tehetség, hogy egy rövid hét és néhány találkozás alatt oly teljesen megbűvölte és hatalmába kerítette, hogy teljesen azt tehette a leánnyal, amit akart. És igazság szerint amellett alig szerette. Estában nem látott mást, mint egy nagyon csinos, érzéki és tapasztalatlan leányt, egy ostoba teremtést, akit néhány hízelgő szóval és őszintének látszóhajlamot mutatva, le lehetett venni a lábáról, ha nagyobb, szabadabb vándoréletről és más nagy városokról beszél neki, ahová mint feleségét magával viszi. És mégis szavai az örökké hű szerelmes szavai voltak. Elmondta a leánynak, hogy nem kell mást tennie, mint hogy kövesse és az övé legyen, most mindjárt - azonnal. Minek várni, amikor két olyan ember, mint ők, egymásra talált? Itt olyan nehézségek voltak az esküvőjük körül, melyeket nem mondhatott el, barátairól volt szó, de St. Louis-ban van egy lelkész barátja, aki meg fogja esketni őket. Új ruhákat kap majd tőle, szebbeket, mint valaha is eddig és szerelemben és pompás kalandokban lesz majd része. Együtt fog utazni vele, megnézik a nagy világot és soha nem kell mással törődnie, csak vele. Amiket a leány színigazságnak és a valódi szenvedély szavának tartott, a színésznél csak a csábítás legrégibb, azelőtt is már gyakran kipróbált és gyakran sikeres formája volt.

Egyetlen hét és néhány reggeli, délutáni és esti óra alatt sikerült véghezvinnie ezt a boszorkányságot.

Amikor Clyde egyik áprilisi szombat este visszatért a város szívébe tett sétájáról, ahová azért ment el, hogy kibújjon a rendes szombatesti istentisztelet alól, apját és anyját Esta távolléte miatt nyugtalanul találta. Mint rendesen, énekelt és a harmóniumon játszott az esti gyülekezetben és senki semmi különöset nem vett észre rajta. Az istentisztelet után bement a szobájába és azt mondta, hogy nem érzi egészen jól magát és korábban akar lefeküdni. Tizenegy óra tájban azonban, amikor Clyde hazaért és anyjuk véletlenül bepillantott Esta szobájába, nem volt sem ott, sem máshol a házban található. Bizonyos változásvolt a szobában, amelyben néhány apróságot és ruhát elraktak és legelőször is egy régi utazótáska hiánya tűnt fel az anyának. Amikor Estát a házban hiába keresték, Asa kiment az uccára, hogy ott keresse, mert a leány néha egyedül is elment sétálni, vagy ott állt vagy ült a kapu előtt, amikor a missziót bezárták és nem volt már dolga.

Amint ez a kutatás is eredménytelen maradt, Clyde és apja elmentek a legközelebbi sarokig és azután végig a Missouri Avenue-n. Esta sehol sem volt. Tizenkét óra felé azután hazatértek és ekkor érthető módon pillanatonkint nagyobb lett a nyugtalanság a családban.

Legelőször még arra gondoltak, hogy Estabe nem jelentve, elsétált valahová, de amikor fél egy, egy és végre fél két óra lett és Esta még mindig nem volt odahaza, akkor már éppen a rendőrséget akarták értesíteni, midőn Clyde bement a testvére szobájába és a keskeny faágy párnájára egy odatűzött cédulát talált, amely elkerülte az anyjuk figyelmét. Kíváncsian és gyanakodva közelebb lépett az ágyhoz. Gyakran gondolkozott már azon, hogyan fogja tudatni szüleit, ha majd egyszer titkon el akar távozni tőlük, mert tudta, hogy elmenetelébe sohasem fognak ők beleegyezni másképpen, hacsak nem lesz módjukban legkisebb részleteiben is beleszólni. És most eltűnt az Esta és kétségtelenül valami ilyenféle értesítés volt azon a papírlapon, amelyet hátrahagyott. Fölkapta és már kíváncsian hozzákezdett az elolvasásához, amikor anyja belépett a szobába és meglátva a cédulát a kezében, fölkiáltott:

- Mi ez? Levél? Tőle?

Clyde odaadta neki, anyja kibontotta s gyorsan átfutotta. Clyde észrevette, hogy anyja erős, széles arca, amely mindig vörösesbarna volt, elsápadt, amikor be akart menni a másik szobába, kemény, határozott vonás ütközött ki elég nagy szája szélén és nagy, erős kezei remegtek, amikor a kis papírlapot fölemelte.

- Asa! - kiáltotta és belépett a mellékszobába. - Olvasd csak!

Clyde, aki követte, látta, hogy apja kissé idegesen veszi vastag kezébe a papírlapot és hogy az ajka, melynek vonalai mindig puhák és a korral már ráncosak voltak, vonaglani kezdett. Mindenki, aki Asa élettörténetét ismerte, elmondhatta volna, hogy ugyanaz a kissé erősebb kifejezés volt rajta, amellyel eddigi életének legtöbb kellemetlen eseményét fogadta.

- Tszt! Tszt! Tszt! - mondta először, mindössze és nyelvének és szájpadlásának ez a csettintő hangja nagyon gyámoltalannak és oda nem illőnek tetszett Clyde-nek. Azután még egy Tszt! Tszt! Tszt! következett és apja csóválni kezdte a fejét. Végre megszólalt:

- Mit gondolsz, mi vihette rá erre a lépésre? - Megfordult és meredten nézett a feleségére, aki ugyanoly élettelenül viszonozta a pillantását. Majd imára kulcsolt kézzel föl és alá kezdett járkálni és rövid lábai öntudatlanul különös hosszú lépteket tettek, újra megcsóválta a fejét és megint erőtlen „Tszt! Tszt! Tszt!" tört ki belőle.

Griffithsné, aki mindig sokkal mozgékonyabb volt, mint a férje, most, ebben a nehéz helyzetben is egészen másnak és sokkal életre-valóbbnak mutatkozott. Úgy látszott, hogy mint valami árnyék, bizonyos harag, az élettel való elégedetlenség és valami testi fájdalom suhant végig az arcán. Amikor az ura fölállt, kinyújtotta a kezét és újra kezébe vette a papírlapot. De csak ismét mereven nézte, mialatt arcára kemény és mégis elkínzott és szenvedő kifejezés vetődött. Olyan volt, mint valami rendkívül nyugtalanított és elégedetlen ember, aki kétségbeesett és hiábavaló kísérleteket tesz egy csomó kibogozására, mint olyan valaki, aki szabadulást és megváltást keres bánatából és amellett keserűen és haragosan panaszkodik. Mert ott voltak mögötte a jámbor hitben és vallásos munkában eltöltött hosszú évek, amelyek mintha homályosan azt mondták volna szegény, tökéletlen elméjének, hogy ez a megpróbáltatás elmaradhatott volna. Hol maradt az istene, hol a Krisztusa ebben az órában, amikor láthatóan igazságtalanságtörtént vele? Miért nem segített Ő rajta? Mivel tudja ezt Ő megmagyarázni? Szent ígéretei! Örökös kalauzolása! Megígért kegyelme!

Clyde láthatta rajta, hogy ilyen nagy szerencsétlenséggel szemben, legalább az első pillanatokban, mennyire nehezére esik tisztába jönnie mindezzel. De hogy ez lehetséges volt, azt Clyde már gyakrabban tapasztalta. Mint minden vallásos lélek, Asa és a felesége is el-vakultan amellett voltak, hogy Istent teljesen elválasszák a baj, tévedés és nyomor fogalmaitól, mialatt másfelől mindenek fölött állónak hitték. Valami más gonosz, rosszindulatú és áruló hatalom után kutattak, amely a mindentudó és mindenható Isten ellenére mégis megcsalja és elárulja az embert - és ezt néha az emberi szív tévelygéseiben és gonoszságaiban találták, melyet Isten teremtett ugyan, de amelyet semmire nem kényszerít, mert nem akar kényszeríteni.

Ebben a pillanatban azonban csak haragot és sértődést érzett, de az ajkai nem vonaglottak úgy, mint az Asáé és a szemeiben sem volt olyan mély bánat, mint az övében. Hátralépett egyet, még egyszer, csaknem haragosan megvizsgálta a levelet, azután így szólt Asának:

- Megszökött valakivel és még azt sem mondja meg... - Azután hirtelen abbahagyta, mert eszébe jutott, hogy a többi gyermekei ott vannak, Clyde, Júlia és Frank, akik mind kíváncsian figyelve és hitetlenkedve néztek rá.

- Jöjj csak be ide! - mondta a férjének. - Szeretnék beszélni veled egy pillanatig. Feküdjetek le, gyerekek. Mi is mindjárt itt leszünk.

Gyorsan visszavonult Asával a missziósterem mögötti kis szobába. Hallották, amint fölcsavarta a villanyt és hogy halkan beszélgetni kezdtek, mialatt Clyde, Júlia és Frankegymásra néztek, noha Frank, aki még nagyon fiatal - mindössze tízéves volt, bajosan érthette az egészet. Még Júlia is alig tudta fölérni ésszel az esemény egész jelentőségét. Clyde azonban, hála nagyobb életismeretének és anyja megjegyzésének („Megszökött valakivel"), mindent nagyon jól megértett. Akárcsak ő, Esta is beleunt a dologba. Talán egy olyan divatos fiatalemberrel ment el, amilyeneket ő is látott az uccákon, a legszebb lányok társaságában? De hová mehetett? És miféleember volt az? A levélben volt róla valami, de az anyja nem akarta megengedni, hogy elolvassa. Túl gyorsan kikapta a kezéből. Ha legalább csak előbb titokban végigfuthatta volna!

- Azt hiszed, hogy végleg elment? - kérdezte Júliát kételkedve, mialatt szüleik kint voltak, de Júlia maga is oly idegennek és zavartnak látszott.

- Honnan tudjam? - felelte Júlia kissé ingerülten. Szülei bánata, az egész titokzatosság és Esta tette zavarba hozta. - Soha semmit sem mondott nekem erről. Azt hiszem, szégyellte volna.

Júlia hidegebb természetű volt, mint Esta, vagy Clyde és ezért az erkölcsnek megfelelően nagyobb tekintettel volt a szülei iránt és így jobban is bánkódott miattuk. Igaz, hogy nem értette meg az esemény egész jelentőségét, de mégis sejthette, mert noha nagyon óvatosan és tartózkodóan, de beszélt néha lányokkal. Most azonban mégis különösen az a mód bosszantotta, amellyel Esta eltávozott és ahogy szüleit, fivéreit és őt elhagyta. Hát kellett az, hogy így tegyen és szüleit ily szörnyen elszomorítsa? Borzasztó volt. A levegő nehéz volta szerencsétlenségtől.

És mialatt szülei a kis szobában beszélgettek, Clyde is tűnődött, mert most már nagyon kíváncsi volt az életre. Mit is tett Esta tulajdonképpen? Távozása, amire félve gondolt azokhoz a szörnyű szöktetési és szerelmi történetekhez tartozott-e, amelyekről a fiúk az uccákon és az iskolában mindig titokban beszélgettek? Milyen szégyen, ha így volna! Akkor talán sohasem jön vissza. Elment valami férfival és ez kétségtelenül csúf dologvolt tőle, mint leánytól, mert amennyire ő tudta, minden tisztességes viszony ifjak és leányok, férfiak és nők között csak egyhez vezetett: házassághoz. Most pedig a többi bajuk mellé, még Esta is elment és ezzel is szaporította bajaikat. Otthoni életük már úgyis elég szomorú volt, most pedig még szomorúbb lesz ezután és nem vidámabb.

Egyszerre kijöttek a szülei és Griffithsné arca kissé megváltozott, mert bár még mindig komoly volt és össze kellett szednie magát, mégis talán kevesebb vadság és több reménytelen lemondás látszott rajta.

- Esta jónak találta, hogy kis időre elhagyjon bennünket, - ez volt minden, amit először mondott, amikor a kíváncsian várakozó gyerekeket meglátta. - Most ne gondolkozzatok tovább ezen és ne is törődjetek vele. Biztosra veszem, hogy visszajön egy idő múlva. Valami okból úgy akarta, hogy a maga útján haladjon. Legyen meg az Isten akarata. (Áldott legyen az Úr neve! - szólt közbe Asa.) Azt gondoltam, hogy boldog volt itt velünk, de nyilván nem volt az. Valószínűleg a maga szemével akarja megnézni a világot. (Itt Asa megint megszólalt: Tszt! Tszt! Tszt!) De nekünk nem szabad haragos lélekkel gondolnunk rá, az úgysem segítene most, hanem csak szeretettel és jóságosan. - A hangja azonban, amivel elmondta, megcáfolta. - Csak abban reménykedhetünk, hogy hamarosan látni fogja, hogy milyen balgán és meggondolatlanul cselekedett és vissza fog térni, mert az az út, amelyet most választott, nem vezethet jóra. Nem az Úr útja és nem az ő akarata. Esta túl fiatal még és helytelenül cselekedett. Mi azonban megbocsáthatunk neki és meg is kell bocsátanunk. Szíveinket szeretettel nyitva kell tartanunk számára. - Úgy beszélt, mintha gyülekezethez szólna, de a hangja és az arca kemény, szomorú és fagyos volt. - Most pedig mindnyájan feküdjetek le. Nem tehetünk mást, mint hogy reggel, délben és este imádkozunk érte és reméljük, hogy nem történik vele valami szerencsétlenség. Bárcsak ne így tett volna - tette még hozzá, egészen ellentétben előző szavaival és valóban nem gondolva ott lévő gyermekeire, csak Estára.

De Asa!

Ilyen apa! - gondolta Clyde még gyakran azután magában.

Asa nem gondolt a maga bánatával és úgy látszott, hogy csak a felesébe láthatóbb szomorúságával törődik. Zömök, szürke, kócos és jelentéktelen alakjával egész idő alatt bambán álldogált mellette.

- Áldott legyen az Úr neve - mondta némelykor. Tartsuk nyitva a szíveinket. - Úgy van, nem szabad ezért elítélnünk. - Reméljük a legjobbat. - Igen, igen. - Dicsérjétek az Urat - dicsérnünk kell az Urat! Ámen! Ó, igen! Tszt! Tszt! Tszt!

- Ha valaki megkérdezi tőlünk, hogy hol van - beszélt tovább Griffithsné kis idő múlva. miközben tudomást sem vett férjéről és csak a gyermekeihez szólt, akik közelebb húzódtak hozzá -, azt mondjuk majd, hogy rokonaim látogatására Tonawandába utazott. Ez nem egészen igaz, de még nem tudjuk, hol van, sem azt, hogy mi a teljes igazság és az is lehet, hogy - mégis vissza fog térni. Ezért semmi olyat nem szabad mondanunk, vagy tennünk, ami árthatna neki, mielőtt nem tudjuk.

- Igen, dicsérjétek az Urat! - kiáltotta Asa erőtlenül.

- Bárki kérdezősködik tehát tőlünk, ezt fogjuk mondani, amíg valamit meg nem tudunk.

- Helyes - szólt közbe Clyde készségesen és Júlia hozzátette: - Jó.

Griffithsné nem beszélt tovább és mintegy a maga igazolására erősen a gyermekeire nézett. Asa a maga részéről még néhány Tszt! Tszt! Tszt-et mondott, azután aludni küldték a gyerekeket.

Clyde, aki tényleg szerette volna tudni, hogy mi volt Esta levelében, de hosszú tapasztalatból tudta, hogy anyja sohasem engedi meg neki elolvasni, ha nem akarja, bement a szobájába, mert fáradt volt. Miért nem keresték tovább, ha remélték, hogy rábukkannak? Hol volt Esta most, ebben a pillanatban? Talán valami vonaton? Bizonyára nem kívánta, hogy megtalálják és valószínűleg ő is mindig ugyanolyan elégedetlen volt eddig, mint jó-maga. Most meg itt volt ő és kis idővel ezelőtt még arra gondolt, hogy elmegy hazulról és azon gondolkozott, hogy mit szól majd hozzá a családja és íme, Esta megelőzte. Milyen hatással lesz ez a jövőben nézeteire és cselekedeteire? Igazság szerint apja és anyja bánata ellenére sem tudta megérteni, hogy Esta eltávozását miért tartották olyan nagy szerencsétlenségnek, vagy legalább is Esta szempontjából nem annak látta. Inkább csak még egy jele volt annak, hogy itt nem minden úgy volt, ahogy kellett volna. A missziósmunka semmit sem ért és a sok vallásos beszédnek és érzésnek sem volt több értelme. Nem mentette meg Estát, aki, akárcsak ő, nem nagyon hitt bennük.

IV. fejezet

Ebből az eseményből Clyde arra a következtetésre jutott, hogy még alaposabban kell gondolkoznia magáról és gondolkozásának legfőbb eredménye az volt, hogy mielőbb tennie kell valamit magáért. Mindeddig a legjobb esetben is csak olyan alkalmi munkákat végzett, amelyek véletlenül adódnak tizenkét-tizenöt év közötti fiúknak: segíteni a nyári hónapokban az újságot kihordó embernek, dolgozni nyáron át egy tízcentes bazárpincéjében és a téli szombatokon egy ideig ládákat nyitogatni és árukat csomagolni, amiért heti öt dollár hatalmas összeget kapott és ez a pénz akkoriban egész vagyonnak látszott előtte. Gazdag embernek érezte magát és szülei ellenére, akik minden színházat és mozit nemcsak világi, hanem egyenesen bűnös intézménynek tartottak, el tudott menni egyik másik előadásra néha, a karzatra. Szórakozás, amelyet titokban kellett tartania a szülei előtt. Ez azonban nem riasztotta vissza. Azt hitte, joga van hozzá, erre adni ki a pénzét és magával vinni Frankot, az öccsét, aki annyira örült, hogy vele mehet, hogy nem árulta el a titkát.

Amikor Clyde évközben úgy látta, hogy túl sokat mulasztott, otthagyta az iskolát és beállt dolgozni egy szódavízárus kis bódéjába, amely az egyik színház mellett feküdt és elég nagy vevőköre volt. A „Tanonc fölvétetik" fölírású tábla, amelyet meglátott az iskola felé vezető útján, fölkeltette érdeklődését. Később megtudta attól a fiatalembertől, aki mellé bekellett állnia és akitől a szakmát meg kellett tanulnia, hogyha igyekezni fog és belejön a dologba, akkor tizennyolc, sőt húsz dollárt is megkereshet hetenként. Hírből arról is tudomást szerzett, hogy a Stroud-cég a Fourteenth és a Baltimore Street sarkán ennyit fizet két segédjének. Az az üzlet, amelyben alkalmaztatást keresett, csak az átlagos tizenkét dollárt fizette.

Közölték még vele, hogy ezen művészet kitanulására időre és szakértő ember barátságos támogatására van szükség. Ha tehát kedve van belépni és heti öt vagy hat dollárért (Clyde arca megnyúlt erre) dolgozni akar, akkor rövid idő alatt megtanulhatja az édes italok keverésének művészetét, hogyan kell a jeget folyékony édességekkel összevegyíteni és így frissítő italokká változtatni. Azonkívül a tanoncfeladata volt az összes gépek és eszközök tisztántartása, nem szólván arról, hogy mindenreggel fél nyolckor a bolt kinyitása, kisöprése és leporolása is őrá várt és azután mindenmás megbízást el kellett végeznie, amiket a főnöke jónak látott rábízni. Ha pedig közvetlen fölöttesének, a húszéves, öntudatos, hetyke és bőbeszédű Sieberling úrnak túlsók dolga volt, hogy mindenkit ki tudjon szolgálni, akkor esetleg neki kell az egyszerűbb limonádé-féle italokat elkészítenie.

Clyde alaposan megbeszélte a dolgot anyjával és elhatározta, hogy mégis elfogadja ezt az érdekes állást. Először is arra gondolt, hogy így szabadon annyi édes hűsítő italhoz juthat, amennyit csak akar és ez sem megvetendő dolog. Azután ezt a helyet csak átmeneti állomásnak látta, amilyenben nem volt még eddig. Végre - és ezt sem tartotta egyáltalán kellemetlennek - néhány órai szabad idővel napközben, minden este tizenkét óráig ott kellett lennie az üzletben. így hát nem kellett otthon lennie esténként, legalább is tíz óra tájban nem, amikor fiúknak tartottak esti iskolát. Nem kívánhatták tőle, hogy részt vegyen a gyülekezetben, kivéve a vasárnapokat, sőt akkor sem egész nap, mert úgy volt, hogy vasárnap délután és este is dolgoznia kell.

Azonkívül a segéd, aki ezt a különös „szódavíz-forrást“ vezette, rendszeresen szabadjegyeket kapott a szomszédos színház igazgatójától, akinek színházi előcsarnokából ajtó vezetett az üzletbe és ez nagyon tetszett Clyde-nek. Roppant érdekesnek találta, hogy olyan helyen dolgozhat, amely ennyire szoros kapcsolatban van egy színházzal.

A legszebb azonban az volt - és Clyde most örömét találta benne és mégis kétségbeesett időnként miatta -, hogy az üzletet matinés napokon előadás előtt és után egész sereg leány kereste föl, akik egyenként vagy társaságban jöttek, leültek a pult előtt, kacagtak, csicseregtek és hajukat és arcukat rendbe hozták a tükör előtt. Clyde, aki a világ és a másik nem dolgaiban még egészen tapasztalatlan volt, nem győzte bámulni a lányok szépségét, magukat kellető biztosságát és bájosságukat, amikor rájuk nézett. Mialatt elmosta a poharakat és jeget és hűsítő italokat töltött beléjük, életében először volt alkalma leányokat ilyen közvetlen közelről megfigyelni. Milyen csodálatos teremtések! Legtöbbjükön pompás, divatos ruha volt és csodaszép gyűrűket, melltűket, prémeket, gyönyörű kalapokat és bájos kis cipőket viseltek. És mindig nagyon érdekes dolgokról beszéltek, társaságról, táncról, estélyekről, a látott színdarabokról, kirándulóhelyekről, az idei és tavalyi divat közti különbségről és végre bizonyos színészekről és színésznőkről, de főleg színészekről, akik éppen fölléptek, vagy akik nemsokára a városba érkeznek. Szülei házában sohasem hallott Clyde ilyen dolgokról.

Nagyon gyakran megtörtént, hogy az egyik-másik fiatal szépséget frakkos, keményített-ingű, cilinderes, fehér nyakkendős, fehér glaszékesztyűs és lakkcipős úr kísérte és ebben az időben Clyde a boldogság és előkelőség netovábbjának tartotta az ilyen öltözködést. Ilyen könnyen és természetesen viselkedni és ily biztosan és hűvösen beszélni a leánnyal, mint ezek a gavallérok! Milyen tökéletesség! Azon a nézeten volt, hogy soha egy szép leány sem fog ránézni, ha ő is nem rendelkezik ugyanúgy ezzel a társadalmi fölszereléssel.

Erre föltétlenül szüksége volt. Mihelyt azonban elérte - mihelyt egyszer ilyen ruhákat viselhetett - nem a legjobb úton volt-e a boldogság felé? Akkor bizonyára a világ minden öröme nyitva áll majd előtte. Barátságos mosolyok, titkos kézszorítások, - talán az is, hogy átkarolhassa valamelyiknek a derekát, - csók - eljegyzés - és azután - igen, azután!

És mindezt villámgyorsan fölismerte, mi-után évekig járt szüleivel uccai istentiszteletekre, ült a templomban és vértelen, különös lényeket, nyomasztó és csalódást keltő embereket hallgatott végig, akik csak arról beszéltek, hogy mit tett Isten értük és hogyan váltotta meg Krisztus őket. Most azonban tudni sem akart már róluk. Dolgozni és takarékoskodni akart, hogy legyen belőle valaki. A hétköznapi dolgoknak ebben az egyszerű és mégis idillikus egyesülésében határozottan volt valami a belső átszellemültség fényéből és ragyogásából, igazi délibáb volt a sivatagban szomjazó és kereső előtt.

Azonban hamarosan kitűnt, foglalkozásának nehézsége, az, hogy megtanulta ugyan az italkészítést és néha megkereste a maga heti tizenkét dollárját, de a szíve mélyén élő kívánságoknak egyáltalában nem tudott mindjárt eleget tenni. Albert Sieberling, a közvetlen fölöttese, úgy látszik a fejébe vette, hogy minél többet magában tart a tudományából és a munka legkellemesebb részét is maga végzi. Azonkívül teljesen megegyezett a főnökükkel abban, hogy Clyde-nek a hűsítő italok árusítása mellett még azokat a föladatokat is el kellett végeznie, melyeket az üzlet tulajdonosa rábízott és így Clyde-nek csaknem egész nap nagyon sok volt a dolga.

Ezért nem tudta vágyait közvetlenül kielégíteni és még csak lehetősége sem volt rá, hogy jobban öltözködjék. Még rosszabb volt az a nyomasztó tény, hogy jóformán semmi pénzzel sem rendelkezett és csak kevés ismeretségre tett szert, olyan kevésre, hogy szülei házán kívül is majdnem annyira egyedül volt, mint odahaza. Esta szökése meglassította egy kissé a jámbor munka buzgalmát és mivel a leány még mindig nem tért haza, szülei, amint hallotta, már arra gondoltak, hogy jobb híján Denverbe, Coloradóba költöznek. Clyde azonban most már teljesen tisztában volt vele, hogy nem akarja őket elkísérni. Mi értelme volna ennek? - kérdezte magában. - Ott is ugyanúgy missziós munkát fognak végezni, mint itt.

Eddig még mindig otthon, a Bickel Street-i lakásukban, a misszióshelység közvetlen közelében élt, de már nagyon meggyűlölte. Tizenegy éves korától kezdve, amióta a családja Kansas Cityben lakott, mindig szégyellte meghívni hozzájuk, vagy a ház közelébe, a barátait. Ugyanezért mindig kerülte a fiúk társaságát és nagyon sokat járt és játszott egyedül, vagy a fivérei és a nővérei társaságában.

Most azonban már tizenhat éves és elég idősvolt ahhoz, hogy a maga lábán járjon s most mindettől szabadulnia kellett. Sajnos, alig keresett valamit, nem eleget ahhoz, hogy önállóan meg tudjon belőle élni és még nem volt elég ügyes és bátor ahhoz, hogy jobbat szerezzen.

Ennek ellenére is, amikor szülei a Denverbe való költözködésről beszéltek és megemlítették, hogy ott is talál majd magának munkát és egy pillanatig sem gondoltak arra, hogy talán nincs kedve őket elkísérni, akkor célozgatni kezdett arra, hogy jobb volna neki itt maradnia. Szerette Kansas Cityt. Minek akkor áthurcolkodni? Munkája is volt és talán még jobbat talál majd idővel. A szülei azonban Estára és Esta sorsára gondoltak és nagyon nyugtalanította őket a gondolat, hogy mi lesz belőle, ha ily korán egyedül akar élni. Hol fog lakni, ha ők elutaznak? Kinél? Milyen hatások alá kerül majd akkor az élete? Ki lesz a segítségére és ki szolgál majd tanáccsal és kivezeti úgy az élet meredek és keskeny ösvényén, mint ők eddig? Alaposan meg kellett gondolni ezt a dolgot.

Az egyre fenyegetőbben közeledő denveri veszedelem és az, hogy nemsokára rá Sieberling úr a szép nemmel szemben tanúsított túl nagy figyelmessége miatt elveszítette állását az üzletben és Clyde egy hideg, csontos emberképében új főnököt kapott, akinek, úgy látszott nem volt szüksége az ő segédi munkájára, mindez arra az elhatározásra vezette, hogy rövidesen fölmondja a helyét és addig is üzleti útjain más állás után nézzen. Álláskeresés-közben eszébe jutott egy napon, hogy beszélhetne annak a hűsítőital-üzletnek a vezetőjével is, akinek boltja a város legnagyobb szállodájában volt elhelyezve. A szálloda nagy, tizenkét emeletes épület volt és Clyde a pompa és kényelem kvintesszenciájának tartotta. Ablakait mindig nehéz függönyök borították; főbejárata, ahová sohasem mert benézni, a vas és üveg pompás kombinációja volt, pálmákkal szegélyezett márványkapujával és mindig egy csomó bér- és magánautó várakozott előtte. Clyde gyakran elment mellette és gyerekes módon elképzelte, hogy milyen szép lehet az élet egy ilyen helyen.

A kényszerűség, amely állást keresni hajtotta, most rávette arra, hogy belépjen a Fourteenth és a Baltimore Street sarkán lévő üzletbe és megkérdezze a kis üvegkalitkában, az ajtó közelében ülő pénztáros kisasszonyt, hogy ki a hűsítőitalos bolt vezetője. Félénk, bizonytalan modora és szép, nagy szemei megtetszettek a leánynak és mivel ösztönszerűen megsejtette, hogy munkát keres, így felelt:

- Ott áll Secor úr, az üzletvezető.

Rámutatott egy kis, kínos eleganciával öltözött, vagy harmincöt évesnek látszó emberre, aki éppen illatszer újdonságokat rendezett egy üvegszekrényben. Clyde közelebb ment hozza és mert még mindig nagyon bizonytalan voltabban, hogyan kell viselkednie az életben, addig ereszkedett egyik lábáról a másikra, míg végre az ember megérezte, hogy áll valaki mögötte, megfordult és megkérdezte:

- Tőlem kíván valamit?

- Nem volna talán segédre szüksége?

Clyde közben úgy nézett rá, hogy a tekintete mindennél érthetőbben elárulta: Ha van üresedésben lévő állása, nagyon kérem, adja nekem. Nagyon kellene.

- Nem, nem - felelte a másik, aki szőke, erőteljes, kissé ingerlékeny és veszekedős ember volt. Azzal ismét meg akart fordulni, de amikor észrevette a csalódást és levertséget Clyde arcán, hozzátette: - Volt már ilyen alkalmazásban?

- Nem, uram. Ilyen szép helyen még sohasem voltam - válaszolta Clyde, akire nagy hatást tett ez a környezet. - Most Klinkle úrnál dolgozom a Brooklyn és a Seventh Street sarkán, de ott megközelítően sem olyan szép, mint itt és én szeretnék valami jobb állást kapni, ha lehetne.

- Hm - válaszolta az ember, akinek tetszett üzletének ártatlan megdicsérése -, ez egész okosan hangzik. Sajnos, nincs most üresedésben lévő helyem, ahol alkalmazhatnám. Mi nem változtatjuk a személyzetünket. De ha kedve van ahhoz, hogy kifutófiú legyen egy szállodában, megmondhatom, hogy kihez forduljon. Odabent a szállodában éppen szükség van most egy fiúra. A fiúk főnöke mondta, hogy keres valakit. Úgy vélem, hogy ez legalább is ér annyit, mint segédnek lenni egy hűsítőital-üzletben.

Amikor Clyde arca hirtelen földerült, megjegyezte:

- Miután azonban nem ismerem magát, nem szabad azt mondania, hogy én küldtem. Kérdezősködjék odabent a lépcső alatt Squires úr után és az majd minden szükséges dolgot el fog mondani magának.

Clyde-et már maga az a reménység is, hogy állást kaphat ily nagyszerű üzemben, mint a Green-Davidson-szálló, egészen kihozta a sodrából. Reszketett egy kissé izgalmában, hálát mondott tanácsadójának szívességéért és egyenesen a zöld márvány aj tó felé indult, amely az üzlet mögött a szálloda előcsarnokába vezetett és amely nagyobb hatást tett rá,akit félénksége és szegénysége mindeddig visszatartott attól, hogy ilyen világba behatoljon, mint minden, amit valaha is látott. Mindenütt a legtékozlóbb bőség uralkodott. Fehér-fekete mintás márványpadlón járt. A mennyezet festett és aranyozott rézből készült fölötte és a fekete márványoszlopoknak valóságos erdeje tartotta, amelyek akár a padlózat, mint az üveg úgy fénylettek. Az oszlopok között, amelyek jobbra, balra és előre a Dalrymple Avenue-re, három különböző bejárat-hoz vezettek, pazar tömegben lámpák, szobrok, pálmák, szőnyegek, székek és zsöllyék voltak, röviden, az egész berendezésben az a hamis fényűzés uralkodott, amely, mint egyszer valaki csípősen megjegyezte, a „tömegek előkelőségének" szolgál. Egy nagy és virágzó amerikai kereskedőváros legnagyobb szállodájának valóban szinte túlságosan fényűzővolt. A szobák, az előcsarnok, a följárók és az éttermek túl gazdagon és az egyszerűség és célszerűség megmentő szépsége nélkül voltak berendezve.

Clyde megszeppenve és csodálkozva nézett körül, azután eszébe jutott a Squires név és elkezdte keresni a „lépcsőház alatti“ irodát. Jobbra fekete-fehér kettős lépcső volt. amely merész íveléssel kétfelé, a földszintről az első emeletre vezetett. Bizonyára itt volt a szállóirodája, mert egész csomó alkalmazottat látott ott álldogálni. De a közelebb lévő lépcső alatt, egészen közel ahhoz a falhoz, amely mellett elhaladt, egy nagy íróasztal volt, amelynél egy vele egykorú, sok ragyogó rézgombbal díszített, barnaruhás fiatalember állott. A fején kis kerek dobozformájú sapkát viselt, amelyet hetykén az egyik füle felé tolt. Buzgón írt ceruzával egy nagy könyvbe, amely előtte feküdt. Közelében több, vele egykorú és ugyan-olyan egyenruhás fiú ült egy hosszú pádon, vagy ide-oda rohant; néha egy papírlappal, tányérral vagy levéllel tértek vissza az asztal mellett állóhoz, azután ismét leültek a padra és várták az új megbízást, amelyre, úgy látszott, nem sokáig kellett várniok. A telefon csaknem szüntelenül berregett a nagy asztalon, amelynél az egyenruhás fiatalember állt és miután az megkérdezte, hogy mi a kívánságuk, ráütött egy kis, előtte álló harangra, vagy azt kiáltotta, hogy „előre“, amire a legközelebb ölő fiú fölugrott. Mihelyt valakit előszólított, az mindjárt fölrohant az egyik vagy másik lépcsőn, odasietett valamelyik bejárathoz, vagy fölvonógéphez és szinte csalhatatlanul meg lehetett pillantani azután, amint kísért valakit és vitte a táskájukat, köpenyüket és golf verőiket. Mások azért tűntek el, hogy tálcán italokkal, vagy ilyen és olyan csomaggal térjenek vissza, amelyeket fölvittek valamelyik emeletre. Nyilván ez a munka várt őrá is, föltéve, hogy olyan szerencséje lesz és fölveszik ebbe az üzembe.

Az egész olyan vidám és kedves látványvolt, hogy szívből kívánta, bárcsak sikerülne neki itt alkalmaztatást nyernie. De vajon sikerülni fog-e? És hol van az a Squires úr? Megszólította a fiatalembert az asztalnál:

- Kérem, nem tudná megmondani, hol találhatom meg Squires urat?

- Éppen itt jön - felelte a fiatalember, fölpillantva és élénk szürke szemével végignézte Clyde-et.

Clyde a jelzett irányba pillantott és egy fürge, élénk, nagyon tapasztaltnak látszó, körülbelül huszonkilenc-harminc éves embert látott közeledni. Az ember nagyon karcsúvolt és nagyon jó szabású ruhát viselt és oly éles arcvonásai voltak, hogy nemcsak nagyhatást tett Clyde-re, hanem mindjárt meg is félemlítette. Különösen okos és ravasz embernek kellett lennie; az orra nagyon hosszú és hegyes, a tekintete nagyon átható, ajka keskeny és álla igen hegyes volt.

- Nem látta azt a magas, szürkehajú, skót-sálas urat, aki az imént ment itt el? - kérdezte menés közben az asztalnál álló alattvalóját. Ez bólintott. - Azt mondják, hogy az Earl of Landreil. Ma reggel érkezett meg tizennégy bőrönddel és négy szolgával. Többel már igazán nem jöhet Valami nagyfejű Skótországban, de azt mondják, hogy álnév alatt utazik. A nevét Mr. Bluntnek jegyezte be. Ezek az angolok felülmúlhatatlanok! Különben tudja, hogy kell viselkednie?

- Igenis - válaszolta alattvalója alázatosan.

Csak ekkor fordult meg és észrevette Clyde-et, anélkül hogy tovább figyelte volna. A titkára segítségére sietett Clyde-nek.

- Ez a fiatalember önt várja, Squires úr - szólt.

- Velem kíván beszélni? - kérdezte a szállodai kifutófiúk főnöke és Clyde-hez fordult, mialatt figyelmesen végignézte nem túlságosan jó ruháját és egész megjelenését.

- Az űr a hűsítőitalos üzletben azt mondta - kezdte el Clyde, akinek nem nagyon tetszett ez az ember, de azért olyan barátságosnak akart mutatkozni, ahogy csak képes volt-, azaz úgy gondolta, hogy én kérdezzem meg önt, hogy nem kaphatnék-e itt, mint hotelboy alkalmaztatást. Most Klinkle üzletében, a Brooklyn és a Seventh Street sarkán vagyok segéd, de szeretnék eljönni onnan és ő úgy vélte... azaz azt gondolta, hogy van itt most önnek egy helye üresedésben.

Az előtte álló ember hidegen fürkésző szemei annyira megzavarták Clyde- et, hogy lélegzeni is alig tudott és nagyokat nyelt.

Életében először jutott eszébe az a gondolat, hogy kellemesnek kell mutatkoznia az embereknek és olyasvalamit kell mondania vagy tennie, ami megnyeri a tetszésüket, ha boldogulni akar az életben. így hát arra kényszerítette magát, hogy kedvesen és előzékenyen rámosolyogjon Squires úrra és így folytatta:

- Ha alkalmat adna rá, nagyon igyekeznék és szívesen megtennék mindent.

Az előtte álló ember csak hidegen nézte, de mert ő maga is csupa kicsinyes cselből és a létfönntartás fogásaiból állott, volt benne valami érzék olyanok iránt, akikből kiütközött a kedv és ügyesség a diplomáciához, ezért legyőzte szándékát, hogy tagadóan megrázza a fejét és megjegyezte:

- De semmi gyakorlata sincs ebben a foglalkozásban.

- Nem, uram, de nem tudnám gyorsan megtanulni, ha nagyon igyekeznék?

- No, majd meglátjuk - válaszolta a boyok parancsnoka és kételkedve megvakarta a fejét. - Most nincs időm magával beszélni. Jöjjön el hétfőn délután újra. Akkor majd megtárgyaljuk a dolgot. - Sarkon fordult és elment.

Clyde, akit így faképnél hagytak és aki nem tudta, hogy ez mit jelent, utána bámult. Tény-leg fölszólították, hogy jöjjön el hétfőn újra? Lehetséges volna, hogy...? Megfordult és a legnagyobb izgalomban kisietett. Micsoda pazar ötlet! Állást kért ettől az embertől. Kansas City legelőkelőbb szállodájában és fölszólították, hogy jöjjön el hétfőn újra! Mi mindent jelenthet ez? Lehetséges volna, hogy oly nagy világ, mint ez, föltárulna előtte - és még hozzá ily gyorsan? Valóban lehetséges volna?

V. fejezet

Clyde gondolatainak csapongását és álmait, hogy mit jelenthet számára az ilyen dicső intézményben való alkalmaztatás, - csak sejteni lehet. Mert a fényűzésről szóló fogalmait általában tévesen és sután túlozta és ezek nem voltak mások, mint elfojtott és kielégítetlen képzeletének megnyilvánulásai, amelyek eddig semmi másból, csak a gondolataiból táplálkoztak.

Visszatért munkájához a hűsítőital-mérésbe és pár órával később haza enni és aludni, de igazában pénteken, szombaton, vasárnap és hétfőn délutánig gondolatai a felhők közt szárnyaltak. Nem volt ott az esze a munkáján és fölöttesének többször figyelmeztetnie kellett, hogy ébredjen már föl végre. Ahelyett hogy este egyenesen hazasietett volna, tovább menta Baltimore és a Fourtenth Street sarkáig, ahol az a nagy szálloda állott. Még most, éjféltájban is, mind a három főbejáratánál - amelyek mind uccák torkolatára néztek -, ott állt egy-egy portás sokgombos, hosszú barna köpenyben és széles ellenzőjű, magas sipkában. És bent az összevont, fodros francia selyemfüggönyök mögött még ragyogó világosságvolt, mert az á-la-carte étterem és az egyikföldszinti sarokban az American Grill még nyitva volt. Számos magán- és bérautó állt előttük és valahonnan szüntelenül zene hangzott,

Miután Clyde mindezt péntek és szombat este és vasárnap délelőtt megfigyelte, Squires úr felszólítása értelmében újra jelentkezett nála hétfőn délután, de ez, aki már régen elfeledkezett róla, elég hidegen fogadta. Mivel, azonban tényleg szüksége volt munkaerőre és mert Clyde-et alkalmasnak tartotta, bevezette kis irodájába a lépcső alatt, ahol nagyon leereszkedően és valójában a legteljesebb részvétlenséggel elkezdte kikérdezni szüleiről, hol lakik, mivel foglalkozott eddig és miből él az apja? - nehéz kérdés Clyde-nek, aki büszke volt és röstellte, hogy szülei uccai missziót vezetnek és a szabad ég alatt prédikálnak. Ehelyett azt felelte (ami igaz is volt időnként), hogy apja egy mosó- és mángorlógépekkel kereskedő cégnek ügynököl és vasárnaponként prédikál és ez a vallásosság egyáltalában nem volt kellemetlen a fiúk főnökének, akik többnyire mindent inkább megtanultak odahaza, mint a háziasságot és jó erkölcsöt. Tudna Clyde bizonyítványt hozni neki mostani alkalmaztatási helyéről? Igen, tudna.

Squires úr azután hozzáfogott annak a kifejtéséhez, hogy ezt a szállót igen szigorúelvek szerint vezetik. Maga a színtér, az itt látott dolgok és a túlzott fényűzéssel valóérintkezés, amelyhez nem voltak hozzászokva, nem egy fiúnak megzavarta a fejét, akik azután rossz útra tértek, Squires úr nem pontosan ezeket a szavakat használta. Így állandóan kénytelen olyan fiúkat elbocsátani, akik nem tudták már, hogyan viselkedjenek, mert valamivel többet kerestek. Olyan fiatalemberekre van szüksége, akik mindenkivel szemben előzékenyek, udvariasak, szolgálatra készek és kedvesek. Tisztáknak és csinosaknak kell lenniök és pontosan - másodpercnyi pontossággal - és jó állapotban jelentkezniük napi munkájuk elvégzésére. De senki se higgye, hogy csak azért, mert egy kis pénzt keres, most már akárkivel flörtölhet, vagy éjjelente kimaradozhatik, hogy azután elkésve, vagy kimerültén és álmosan álljon munkába. Az ilyen fiú nem lesz itt hosszú ideig, az repül, mégpedig azonnal. Nem nézi el a legkisebb hanyagságot sem, ezt egyszer és mindenkorra tudniok kell.

Clyde gyakran bólintott, közbeszólt néhány „igen, uram“ és „nem, uram“-ot és végül biztosította, hogy gondolatai és hajlandóságaiban mérföldekre van olyan nehéz bűnöktől és rossz magaviselettől, amilyenekről most hallott. Squires úr megmagyarázta azután, hogy ez a szálloda nem nyújt többet kifutófiúknak, mint havi tizenöt dollárt és díjtalan élelmezést a személyzeti konyhában. De - és ez az értesítése egészen új kinyilatkoztatás volt Clyde-nek - minden vendég, akinek ezek a fiúk elvégeznek valamit, akinek fölviszik a táskáját, egy korsó vizet, vagy mást hoznak, borravalót ad nekik és még hozzá gyakran elég busásat: tíz, tizenöt centet, egy negyed dollárt, sőt többet is. És ezek a borravalók, Squires úr szerint, fölmennek együtt napi négy-hat dollárra, néha még többre és soha nem kevesebbre. Clyde megértette, hogy ez pompás fizetés, a szíve vadul kalapálni kezdett a mellében és ekkora összegnek a gondolata is csaknem megfojtotta. Négytől hat dollárig! Ez huszonnyolc-negyvenkét dollár hetenként! Alig tudta elhinni. És azonkívül még tizenöt dollár havonta és teljes élelmezés. És a szép egyenruháért, amelyet a fiúk hordtak, semmit sem kellett fizetni, csak nem volt szabad a szállodán kívül viselni, vagy magukkal vinni. Squires úr tovább ment és megmagyarázta a munka beosztását: hétfőn, szerdán, pénteken és vasárnap reggeltől délig, azután hat óra szabad és azután este hattól éjfélig. Kedden, csütörtökön és szombaton azonban csak déltől este hatig lesz dolga és így minden második délutánja, vagy estéje szabad. Az étkezési idő azonban nem számítható bele a munkaidőbe és pontosan tíz perccel a szolgálatba lépése előtt mindig egyenruhában jelentkeznie kell a fölöttesénél, hogy beírják a nevét és megszemléljék.

A többi dologról, amely meg az eszében volt, nem tett említést Squires úr. Tudta, hogy a többiek majd úgyis elmondják. Ehelyett egész váratlanul megkérdezte Clyde-től, aki mintegy álomban ült ott:

- Nos, van kedve elvállalni ezt a szolgálatot?

- Igen, uram, igen - felelte Clyde.

- Nagyon helyes. - Squires úr fölállt és kinyitotta az ajtót, amelyen át beléptek. - Oszkár! - kiáltott oda az egyik fiúnak, aki a hotelboyok padjának legszélén ült, mire egy magas, karcsú, feszes, tiszta egyenruhás fiatalember fölpattant. - Vezesse ezt a fiatalembert; úgy-e, Clyde Griffiths a neve? - föl a ruhatárba, a tizenkettedik emeletre és kérdezze meg, hogy van-e Jacobs-nek megfelelő ruhája számára. Ha nincs, akkor alakítson át egyet neki holnapra. Azt hiszem, hogy a Silsbee egyik ruhája éppen jó lesz neki.

Azután odafordult még az íróasztalnál állótitkárához, aki abban a pillanatban ránézett:

- Megpróbálkozom vele - magyarázta. - Az egyik fiú vezesse be egy kissé a dolgokba ma este, vagy amikor szolgálatba lép. - Mozgás, Oszkár! - kiáltotta a fiatalembernek, akire Clyde-et rábízta. - Még teljesen zöld a szakmában, de azt hiszem, nem lesz baj vele - jegyezte meg alantasának, mialatt Clyde és Oszkár eltűntek az egyik felvonógép irányában. Azután továbbment, hogy bejegyeztesse Clyde nevét a munkabér jegyzékbe. Clyde azonban közben már olyan fölvilágosításokat kapott új vezetőjétől, aki pártfogása alá vette, amilyenek sohasem ütötték meg eddig a füleit.

- No, azért nem kell olyan nagyon begyulladnia, ha még soha nem is csinált ilyesmit - kezdte a fiatalember, akit, amint Clyde utóbb megtudta, Hegglundnek hívtak és akinek kiejtése, modora és egész magatartása elárulta, hogy New Jerseyből való. Nagy, erős, szeplős, élénk, homokszínű hajú volt és nagyon sokat beszélt. Beléptek az egyik „Személyzetjelzéssel ellátott felvonógépbe. - Egyáltalában nem nehéz. Én három évvel ezelőtt Buffalóben voltam először állásban és addig még csak halvány sejtelmem sem volt róla. Nézzen csak a többiekre, hogyan csinálják. Érti!

Clyde, aki sokkal jobb neveltetésben részesült mint a vezetője, nagyon elcsodálkozott magában a beszédmodorán, de ebben a pillanatban annyira hálás volt minden előzékenység iránt, hogy hajlandóságot érzett magában mindent nyilvánvalóan barátságos mentora jószándékával magyarázni.

Legelőször is arra vigyázzon, hogy ki-ki mit tesz, hogy maga is tudja. Így csinálják: Amikor a harang megszólal és maga ül a pad felső végén, akkor maga a soros, érti? Akkor ugorjon föl és loholjon. Ha pedig meglátja, hogy valaki belép az ajtón, vagy kiszáll a fölvonógépből, akkor is ugorjon föl, akár csönget és „előré!“-t kiált a captain, akár nem. Néha más dolga van, vagy nem figyel oda és mégis azt akarja, hogy maga megtegye. Nyissa ki jól a szemét, mert ha nincs csomag, akkor nincs borravaló sem. Mindenkinek vinnie kell a táskáját, vagy amije van, kivéve ha nem akarja megengedni. Maradjon csak mindig az asztal közelében és várja, amíg jön valaki, vagy felküldik az egyik szobába - recsegte, mialatt a liften fölmentek. - Majdnem mindenki kivesz egy szobát. Akkor a portás odaadja magának a kulcsot és föl kell szállítania a holmit a szobába. Azután fölcsavarja a villanyt a fürdőszobában és az öltözőben, ha van, hogy tudják, merre keressék, érti? Azután nappal félrehúzza és este leereszti a függönyöket, megnézi, hogy van-e előkészítve törülköző, és ha nincs, akkor megmondja a szobalánynak, és ha azután nem kap borravalót, akkor már mehet is; de többnyire, hacsak a balszerencse nem üldözi az embert, elég, hacsak egy kis ideig ott tesz, lődörög még és tesz-vesz valamit, például játszik a kulcsokkal, vagy kipróbálja a zárat. Ha félig-meddig rendes emberek, akkor adnak magának borravalót. Ha nem, akkor tűnjön el és kész. Eszébe ne jusson bús arcot vágni, érti? Azután újra lejön, és ha nem kívánnak véletlenül jeges vizet, vagy más valamit, akkor már el is intézte őket egyelőre és gyorsan vissza a padra. Semmi az egész, csak mindig nagyon kell vigyázni, hogy valakit el ne hibázzon az ember, ez a fő. És ha pedig megkapta már az egyenruháját és munkába áll, akkor ne feledkezzék el arról, hogy a captainnek egy dollárt adjon, minden műszak után, mielőtt elmegy; két dollárt, ha két műszakot csinál és egyet, amikor csak hat órát dolgozik. Ez itt így szokás. Ily módon mi összetartunk, és ha meg akarja tartani a helyét, akkor magának is így kell csinálnia. Ez az egész, a többi a maga dolga.

Clyde megértette. Huszonnégy-harminckét dollárjának egy része minden további nélkül eltűnik, szóval tizenegy, tizenkét dollár, de mit árt ez? Még mindig megmarad tizenkét-tizenöt dollárja, ha nem több. Azonkívül élelmezést is kap és egyenruhát. Úristen! Hiszen ez valóságos paradicsom! Tökéletes fényűzés!

A Jersey Cityből való Hegglund úr bevezette őt fönt, a tizenkettedik emeleten egy szobába, ahol egy kiszáradt, szürkehaj ű, bizonytalan körű emberkét találtak. Ez rögtön fölszerelte Clyde-et egy öltönnyel, amely annyira ráillett, hogy fölöslegesnek látszott külön megbízatás nélkül átalakítani. Miután több sipkát fölpróbált, talált végre egy megfelelőt, amely nagyon helyesen állt a fülén. Hegglund azonban megszólalt:

- Le kell vágatnia a haját. Viselje hátul rövidebben, mert így túl hosszú.

Clyde maga is ezen a véleményen volt, mielőtt a másik megmondta volna. Az új sipka alatt határozottan rosszul állt a haja és neki magának sem tetszett már. Amikor lementekés jelentkeztek Mr. Whipple-nél, Squires úr alantasánál, ez így szólt:

- Helyes. Úgy-e minden rendben van? Nos, akkor ma délután hatkor mindjárt el is kezdheti. Jelentkezzék fél hat órakor és legyen itt a szemlén háromnegyed hat tájban.

Hegglund most azt tanácsolta Clyde-nek, hogy azonnal hozza el az egyenruháját és utaltasson ki magának egy szekrényt az öltöző felügyelőjével. Úgy is tett és azután nagyon kellett sietnie, először a borbélyhoz menni és azután a családját értesíteni nagy szerencséjéről.

Hotelboy volt a nagy Green-Davidson-szállóban és uniformist kellett viselnie, amely hozzá még nagyon szép is volt, Mindenesetre nem mondta el egyelőre az anyjának, hogy mennyit fog keresni, hanem csak annyit, hogy reméli, lesz tizenegy-tizenkét dollár, pontosabban még nem tudja. Hirtelen megjelent előtte a pénzügyi függetlenség képe, ha nem is a családja, de a maga részére és nem akarta, hogy nehézségeket okozzanak neki esetleges követeléseikkel, ami. kétségkívül bekövetkezett volna, ha őszintén bevallja, hogy mennyi lesz a keresete. Azt azonban elmondta, hogy ingyenes élelmezésben lesz része, mert ez azt jelentette, hogy nem eszik odahaza, amit már úgyis régóta kívánt. Ezután mindig ennek a csodálatos szállodának levegőjében fog mozogni - nem jön haza, ha nem akar, éjfél előtt -, jó ruhákat fog viselni, talán érdekes ismeretségeket is köt majd, szóval pazar élete lesz.

Mialatt különböző dolgait intézte, utoljára még az a nagyon ravasz és pompás gondolatis az eszébe jutott, hogy azokon az estéken, amikor színházba vagy máshová akar menni, egyáltalában nem kell hazamennie. Egyszerűen a városban marad és azt fogja mondani, hogy dolga volt. És azon felül még ingyenes élelmezés és tisztességes ruhák. Nagyszerű! Ez a gondolat úgy elhatalmasodott rajta és annyira eltöltötte, hogy még élvezni sem merte igazán. Meg kell előbb várnia, hogy mennyit is fog keresni ebben a bűbájos, meseszép világban.

VI. fejezet

Ilyen körülmények között szülei társadalmi és pénzügyi tapasztalatlansága egészen jól bele-illett a terveibe, mert sem Asának, sem Elvirának halvány sejtelme sem volt arról, hogy mi is az a foglalkozás, amelyhez hozzákezdés még kevésbé arról, hogy mit jelenthet ez erkölcsi és pénzügyi tekintetben fiúk fantáziájára és egész lényére. Ők egész életükben mindig csak negyedrangú szállodákban szálltak meg és sohasem étkeztek olyan vendéglőben, amely másféle emberek részére volt berendezve, mint a maguk alacsony osztályának. Az meg eszükbe sem jutott volna, hogy egy a Clyde korában lévő és az ő vérmérsékletével rendelkező fiatalembernek más dolgai és ismeretségei is lehetnek, mint az, hogy a vendégek csomagjait a szálló bejáratától az irodába, vagy onnan a bejárathoz cipelje. Együgyűségükben azt hitték, hogy ilyen munkának a fizetése sem lehet sok, talán öt-hat dollár hetenként és ezért kevesebb annál, mint amennyit Clyde-nek kora szerint már keresni kellene.

Griffithsné, aki mindig sokkal gyakorlatiasabb volt, mint a férje és különösen a szívén hordta Clyde előrehaladását, ezért nagyon elcsodálkozott rajta, hogy miért volt Clyde hirtelen úgy átszellemülve új foglalkozása miatt, amely az ő szavai szerint hosszabb munkaidő mellett alig járt több fizetéssel, mint ahol eddig volt. Valóban, említette már, hogy így talán jobb álláshoz, például valami hivatalnoki alkalmaztatáshoz juthat, de nem tudta, hogy mikor kerül erre a sor és a másik főnöke, legalább ami a fizetésemelést illeti, már régebben elég határozott ígéretet tett.

Amikor azonban Clyde hétfőn azzal a hírrel rohant be, hogy megkapta az állást és ezért le kell vágatnia a haját, másik nyakkendőt kell vennie és mindjárt vissza is térni, akkor jobbkedve volt az anyjának. A fiúk még semmiért sem volt eddig ilyen lelkes és már az is jelentett valamit, hogy ennyire örült és nem volt olyan rosszkedvű, mint rendesen.

De a mostani munkaóráin, reggel hattól éjfélig, amikor csak akkor nézett haza, ha nem akadt más dolga és nagykegyesen kijelentette, hogy valamivel korábban megszabadult, továbbá belső nyugtalanságán és állhatatlanságán és azon a kívánságán, hogy szülei házát az alvás és átöltözés órájáig elkerülje, anyja,sőt Am is nagyon elcsodálkoztak. A szálló, a szálló! Mindig a leggyorsabban a szállodába kellett mennie és mindaz, amit elmondott róla, csak annyi volt, hogy nagyon jól érzi ott ma-gát és azt hiszi, hogy egészen jól be is vált. Határozottan kellemesebb volt, mint szódavízzel foglalkozni és talán - bár még ezt nem tudja - hamarosan többet is fog keresni. Ennél többet azonban nem tudott vagy nem akart elmondani.

Az egész idő alatt Griffithséknak, férjnek és feleségnek, az az érzése volt, hogy Esta esete miatt tulajdonképpen el is kellene távozniok Kansas Cityből. Ezért akartak főleg Denverbe költözni, de Clyde most még jobban amellett volt, hogy Kansas Cityben marad, mint azelőtt. Költözzenek csak el, neki egész jó állása van most és nem akarja otthagyni. Ha elköltöznek, kivehet egy szobát magának és az még jobb lenne. Ez azonban egyáltalában nem tetszett a szüleinek.

Ezalatt szörnyű változás történt Clyde életében. Az első estétől kezdve, amikor háromnegyed hat óra tájban jelentkezett Whipple úrnál, közvetlen fölöttesénél és nemcsak jól álló egyenruhája, hanem egész megjelenése miatt is megdicsérték, a világ teljesen meg-változott számára. Hat más társával sorba kellett állnia a személyzeti előszobában, amely közvetlenül a szálloda nagy csarnoka mögött feküdt, Whipple úr ott szemlét tartott felettük és amikor az óra hatot ütött, kivonultak az ajtón, amely éppen szemben volt Whipple úr íróasztalával és a szálló főirodája mellett oda-meneteltek a hosszú padhoz, az átellenes oldalon. Valami Barnes nevű úr, aki Whipple urat fölváltotta, helyet foglalt az íróasztalnál és a fiúk - Clyde utolsónak “ leültek, hogy gyorsan es fölváltva szólítsák őket egy-egy megbízatás elintézésére. A leváltott csapatot azonban Whipple űr a hátul fekvő személyzeti helyiségbe vezette, ahol feloszlott.

„Csinn!“ A szobacsengő megszólalt és az első fiú fölugrott.

„Csinn!“ - hangzott ismét és a második pattant föl.

- Előre! Középső bejárat! - kiáltotta Barnes úr és egy harmadik fiú, mint a nyíl úgy odarepült a márványpadlón a főbejárathoz, hogy átvegye a csomagját egy belépő vendégnek, akinek fehér pofaszakálla és fiatalos világos öltönye még Clyde gyakorlatlan szemeinek is száz lépésre feltűnt. Milyen titokzatos és szent dolog: borravaló!

- Előre! - kiáltotta Barnes úr ismét. - Nézze meg, hogy mit akar a 913-as. Talán jeges vizet. - Egy negyedik ifjú eltűnt.

Clyde egyre előbbre került. Hegglund mellett ült, aki azt a parancsot kapta, hogy avassa be egy kicsit a mesterségbe és csupa fül, szem és ideg volt. Az izgalom annyira elfogta, hogy lélegzeni sem tudott és folyton izgett-mozgott, míg végre Hegglund rászólt:

- Ne legyen olyan izgatott! Szedje össze magát! Menni fog. Én éppen olyan izgatott voltam, mint maga, amikor elkezdtem. Pedig semmi értelme sincsen. Gyerekjáték az egész. De olyannak kell látszania, mintha az orrán kívül senkit és semmit sem látna!

- Előre! - kiáltotta megint Barnes úr. Clyde alig tudott már figyelni Hegglund szavaira. - A száztizenötösnek levélpapírra és tollra van szüksége. - Az ötödik elsietett.

- Hol kap az ember levélpapírt és tollat? - kérdezte Clyde tanítómesterét haldokló módjára esedezve.

- Ott, annál az első asztalnál, de megmondtam már magának. Ott elől, balra. Igen, az adja ki. Jeges vizet abban a kis csarnokban kap, amelyben az imént fölvonultunk. Ott, ahol az a kis ajtó van. A fickónak a víz mellett időnként egy tízcentest kell adnia, mert különben morog.

„Csinn!“ A szobacsengő. Egy hatodik gyerek szótlanul elsietett, hogy valami parancsot teljesítsen.

Miután Clyde ült hozzá legközelebb, Hegglund utoljára figyelmeztette:

- Jegyezze meg magának: ha valaki inni akar valamit, azt ott kapja a bárban, az étterem mögött. Ne felejtse el tisztán kiejteni az italok nevét, mert akkor lármát csapnak.

Ha fölvezet valakit egy szobába, akkor, este lévén, húzza le a függönyöket és csavarja föl a villanyt. És ha az étteremből hoz valamit, akkor beszélnie kell a főpincérrel, mert az kapja a borravalót. Érti?

- Előre! - Eltűnt. És Clyde volt az egyes szám. A négyes már megint ott ült mellette és figyelve nézett szét, hogy nem kell-e valakinek valami.

- Előre! - Barnes űr volt. Clyde fölugrott és ott termett előtte, boldogan, hogy nem poggyásszal volt valaki, de egyben nyugtalanul is, hogy elég gyorsan meg tudja-e érteni és teljesíteni, amit mond.

- Nézze meg, mit kíván a 882-es!

Clyde odasietett az egyik „Személyzet" jelzésű felvonógéphez, mert azt hitte, hogy ugyanazt kell használnia, amely a tizenkettedik emeletre vitte, de egy másik fiú, aki éppen akkor szállt ki egy sokkal gyorsabb, vendégeknek szolgáló liftből, figyelmeztette a tévedésére.

- Valamelyik szobába? - kiáltotta, - Menjen a vendégek felvonóján. Azok csak a személyzet részére valók, vagy ha csomagot visz valaki.

Clyde sietett jóvátenni a tévedését

- A nyolcadikra! - kiáltotta. Miután rajta kívül senki sem volt a felvonóban, a néger liftesgyerek mindjárt szóba ereszkedett vele:

- Új ember, nemde? Még sohasem láttam itt magát

- Igen, csak ma léptem be - válaszolta Clyde.

- Jól fogja magát itt érezni - jegyezte meg a fickó nagyon barátságosan. - Meg kell adni, hogy mindenki szívesen van itt. Nyolcadikat mondott? - Megállította a felvonót és Clyde kilépett. Túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy megkérdezze az irányt és kezdte a szobák számait tanulmányozni, de csakhamar észrevette, hogy nem jó folyosón jár. A puha, barna szőnyeg a lábai alatt, a világos krémszínű kárpit, a hófehér világítás a mennyezeten, mindez a tökéletesség és társadalmi felsőbbrendűség szinte a valószínűtlenség legnagyobb fokának látszott előtte, - annyira távol volt mindattól, amit eddig ismert.

Amikor végre megtalálta a 882-es szobát, halkan bekopogott és egy pillanat múlva egykék-fehércsíkos pizsamába bujtatott, nagyon kövér és erős lénynek egy része és a hozzá tartozó kerek, virágzó fejrészlet fogadta, amelyen egy szem és néhány ráncocska volt.

- Itt van egy dollár, fiam - hallotta, azután megjelent egy kéz, amely egy papírdollárt tartott. Vastag és vörös volt - Menjen egy chemisier-hez és vásároljon nekem gyorsan egy selyem nadrágtartót.

- Igen, uram - válaszolta Clyde és átvette a dollárt. Az ajtó becsukódott és o végigsietett a folyosón a' felvonógéphez és gondolkozni kezdett, hogy mi lehet az a chemisier. Akármilyen idős is volt - volt már tizenhét éves -, ezt a nevet még sohasem hallotta és sehol sem olvasta. Ha az ember azt mondta volna neki „úri divatüzlet“, akkor azonnal megértette volna, neki azonban valami chemisier-hez kellett mennie és fogalma sem volt róla, mi lehet az. Hideg veríték lepte el a homlokát. Térdei meginogtak. Az ördögbe! Mit csináljon most? Nem kérdezhetne meg valakit, talán Hegglund-öt, anélkül, hogy...

Megnyomta a felvonógép gombját. A lift megindult lefelé. Chemisier. Chemisier. Hirtelen egész okos gondolata támadt. Tegyük fel, hogy nem tudja, mi az a chemisier. A vendég azonban egy pár selyem nadrágtartót akart. Hol árulják a selyem nadrágtartókat? Természetesen olyan üzletben, ahol férfi-divatcikkekkel kereskednek. Úgy van, egy divatáru-üzletben. Ki fog rohanni egy ilyen üzletbe. És lefelé menet megkérdezett egy barátságos képű néger fiút:

- Nem tudja, hol van itt a közelben egy férfidivat-kereskedés!

- Itt a házban, mindjárt a hátsó bejárat mellett, az uccán - válaszolta a fekete és Clyde nagyon megkönnyebbülten odasietett. Kissé nevetségesnek és idegenszerűnek érezte magát feszesen álló egyenruhájában és különös sapkájában. Egyre arra kellett gondolnia, hogy a kis, kerek, pontosan álló sapka lé ne csússzon a fejéről és titkon, de jó erősen folyton a fejébe nyomta. Azután berontott a fényesen kivilágított divatüzletbe és hangosan így szólt:

Kérek egy pár selyem nadrágtartót. - Itt van, fiam, tessék - felelte egy kis, ügyes, kopasz, rózsásarcú és aranykeretes szemüveget viselő ember. - Valakinek a szállodában? Hetvenöt centtel fogom számolni és itt van tíz cent magának - mondta, mialatt becsomagolta és a dollárt a pénztárba tette. - Mindig örömmel teszek maguknak, fiúknak, szívességet, mert tudom, hogy hozzám jönnek, ha lehet.

Clyde átvette a tízcentest és a csomagot és nem tudta, hogy mit gondoljon. A nadrágtartó hetvenöt centbe került, legalább is így mondta. Akkor az úr csak huszonöt centet kap vissza és tíz cent az övé. És talán még borravalót is kap ráadásul az úrtól?

Visszasietett a szállodába, egyenesen a fölvonógéphez. Egy láthatatlan vonószenekar csodálatos hangokkal töltötte be az előcsarnokot. Jól öltözött emberek jöttek, mentek és oly biztosan mozogtak és annyira mások voltak, mint azok, akiket az uccán vagy máshol látott.

Föltárult az egyik lift ajtaja. Különböző vendégek szálltak be, azután Clyde és egy másik kifutófiú, aki kíváncsian nézett rá. A hatodik emeleten kiszállt a fiú. A nyolcadikon Clyde és egy idős hölgy kilépett a liftből, Clyde odasietett a 882-eshez és kopogtatott. Az úr most már valamivel jobban felöltözködve, mint előbb, ajtót nyitott. Nadrág volt rajta és éppen borotválkozni készült.

- Már itt is van? - kérdezte.

- Igen, uram, - válaszolta Clyde és átadta neki a csomagot és az aprópénzt. - Hetvenöt centbe került.

- Gyalázatos rabló, de azért csak tartsa meg a többit - mondta az úr és átadva neki a negyed dollárt, becsukta az ajtót. Clyde egy pillanatig egész megkövültén állott. - Harmincöt cent - gondolta magában -, harmincöt cent! Ilyen rövid útért! Tényleg ez volt itt a szokás? Nem lehet. Hiszen ez lehetetlen és nem így van mindig.

Mialatt lábai a puha szőnyegbe süppedtek és zsebre dugott kezében érezte a pénzt, az az érzése támadt, mintha nagyot kellene kiáltania, vagy erősen fölkacagnia. Harmincöt cent - ilyen csekély kis szolgálatért! Ez az úr egynegyed dollárt adott neki, amaz meg tíz centet és amellett semmit sem tett érte.

A földszinten odasietett a pádhoz, ahonnan elindult, mialatt a zene hangjai és a sok jólöltözött ember ismét elbűvölte.

Ezután azt á megbízást kapta, hogy vigyen föl három útitáskát és két esernyőt egy öregházaspárnak, akik farmereknek látszottak és egy lakó-, háló- és egy fürdőszobát béreltek az ötödik emeleten. Útközben észrevette, hogy azok folyton szemmel tartják, de semmit sem szólt. Amint odafönt a szobában gyorsan fölcsavarta a villanyt, leeresztette a függönyöket és az állványra helyezte a táskákat, a középkorú és meglehetősen faragatlannak látszó férj - egy határozottan méltóságteljes, pofa-szakállas személy - ránézett és utoljára is megjegyezte: -

- Meg kell mondanom, fiatalember, hogy maga csinosabb és fürgébb legénynek látszik, mint a legtöbben, akiket eddig láttunk.

- Nem hiszem, hogy szállodák a legmegfelelőbb helyek volnának fiúknak - fuvolázta életpárja, egy nagy, kövér asszonyság, aki az egész idő alatt buzgón vizsgálgatta a másik szobát. - Semmi esetre sem szeretném, ha valamelyik fiam itt volna alkalmaztatásban, már csak a sok mindenféle ember miatt sem.

- Ide hallgasson, fiatalember - folytatta a férj, mialatt levetette a köpenyét es a nadrágzsebében halászott. - Menjen le és hozzon föl három-négy esti lapot, ha van itt ennyi és egy korsó jeges vizet és kap majd tőlem tizenöt centet, ha visszajön.

- Ez a szálloda sokkal jobb, mint az omahai, apus - jelentette ki az asszony nagyon határozottan. - Szebbek a függönyei és a szőnyegei.

Bármilyen tapasztalatlan is volt Clyde, titokban mégis mosolyognia kellett. Kifelé azonban továbbra is megőrizte lárvaszerű komolyságát, látszólag semmire sem gondolt, átvette a pénzt és kiment. Néhány pillanat múlva már vissza is tért a jeges vízzel és az összes esti lapokkal és mosolyogva eltávozott a tizenöt centjével.

Ez azonban csak a kezdet volt, mert alig ült le újra a padra, amikor máris az 529-es szobába hívták, ahonnan két üveg gyömbér-sörért és két üveg szódavízért küldték a bárba, még hozzá egy divatosan öltözött fiatalemberekből és leányokból álló társaság, amely ott nevetgélt és csevegett a szobában, mialatt egyikük csak éppen annyira nyitotta ki az ajtót, hogy elmondja, mit kíván. Clyde azonban a szemben lévő tükörben mégis meg-látta a társaságot. Egy fehérruhás és kalapos leány ült az egyik szék támláján, amelyhez egy fiatalember támaszkodott, aki átkarolta.

Clyde rájuk bámult, de semmit nem vétetett észre magán. Kedélyállapotában olyan volt ez a látvány, mintha bepillantott volna a Paradicsom kapuján. Itt, ebben a szobában, fiatal férfiak és leányok voltak együtt, akik nem sokkal voltak öregebbek nálánál, nevettek, beszélgettek, sőt még ittak is, nem jégbehűtött szódavizet vagy más ilyesmit, hanem kétségkívül olyan italokat, amelyek ellen szülei egyre hadakoztak és azt mondták, hogy a romlásba vezetnek. Ezek közül, úgy látszott, senki sem gondolt erre.

Lesietett a bárba és miután átvette az italokat és a számlát, visszatért és megkapta a pénzt, másfél dollárt az italokért és egynegyed dollárt borravalónak. Közben ismét egy pillantást vetett a csábító képre: az egyik pár táncolt arra a dallamra, amelyet a másik kettő fütyült és énekelt.

Ami azonban éppen annyira lenyűgözte, mint a különböző szobákban lévőkre vetett pillantások, az a folyton változó kép volt a szálloda nagy csarnokában, a különböző hivatalnokok a főirodában, külön emberek a szobák és a csomagok részére, kulcsosok, a pénztáros és a segédpénztáros. Azután a különféle árusítóállványok: virágárus, hírlapárus, szivar- és cigarettaárus, távíróhivatal, autótaxi-hivatal, amelyekben csupa olyan egyén telje-sített szolgálatot, akik mintha különös módon megteltek volna ennek a helynek a levegőjével. És körülöttük és köztük tekintélyes urak és hölgyek, fiatalemberek és leányok járkáltak és ültek, akik mind a legdivatosabban voltak felöltözve és egészségeseknek és megelégedetteknek látszottak. Azután az autók és másjáróművek, amelyekben az emberek vacsora idején és később megjelentek. A külső világítás fényében egészen jól láthatta őket. És a köpenyek, bundák és más ruhadarabok, amelyekben beléptek, vagy amelyeket ő és a többi fiú a nagy csarnokon át gyakran az autókba, az étterembe, vagy a liftekbe vittek, mindig a legdrágább anyagokból készültek. Micsoda fényűzés! Ez, bizonyára ez volt az, amit gazdagságnak neveztek, ez jelentette gazdagnak lenni, szerepei játszani a világon, - pénzes embernek lenni. Annyit jelentett ez, hogy az ember azt tehette, ami jól esett neki, hogy ilyen pompát nevezhetett a magáénak és akkor és oda mehetett, ahová akart.

VII. fejezet

Mindazon hatások között, amelyek abban az időben Clyde fejlődésére hasznosak vagy károsak lehettek, vérmérséklete miatt ez a Green-Davidson-szálló volt a legveszedelmesebb, mert a két nagy amerikai hegylánc között semmit sem lehetett találni, amely annyira a pompának és az anyagi élvezeteknek lett volna szentelve, mint ez a szálloda. A félhomályos teaszalon, mely oly elszenderítőn és mégis oly vidáman hatott puhapárnás bútoraival és tarka világításával, ideális találkahely volt nemcsak tapasztalatlan és kíváncsi leánykáknak, akiket le lehetett venni a lábukról a fényűzésnek ezzel a képével, hanem azon érettebb és kissé talán már hervadt szépségeknek is, akiknek már gondolniok kellett az arcukra és a tompított világítás előnyeire. Mint a legtöbb ilyen szállodát, ezt is a könnyelmű és élni vágyó, határozatlan korú és foglalkozású férfiak látogatták, akik napjában egyszer, két-szer a legforgalmasabb órákban megjelentek és ezzel remélték, hogy a gazdag és ízléses, vagy közismert és vonzó világfiak hírébe kerülnek.

Nem sokkal azután, hogy Clyde itt állásba lépett, azok a fiúk, akikkel dolgozott és akik közül néhányan állandóan vele együtt ültek az úgynevezett „boy-padon“, beszéltek neki bizonyos erkölcsileg lecsúszott, társadalmilag romlott és abból kitaszított lényekről és több olyan embert megmutattak, akik magukra akarták vonni a hozzájuk hasonló fiatalemberek érdeklődését, hogy valami tiltott érintkezést kezdjenek velük, amelyet Clyde eleinte egyáltalában nem értett és már magára a gondolatára is rosszul lett. És mégis az a hírjárta néhány fiúról és különösen egyről, aki nem egy csoportban volt vele, hogy amint mondták, „kaphatók ilyesmire“.

A beszéd és társalgás, amelyet az előcsarnokban, bárban, étteremben és a szobákban hallani lehetett, elég volt, hogy minden tapasztalatlan és nem nagyon bírálgató elmét meggyőzzön arról, hogy mindenkinek, akinek egy kis pénze, vagy valamilyen társadalmi állása volt, az a legfontosabb az életben, hogy színházba menjen, versenyekre járjon, táncoljon, autózzon, barátoknak vacsorákat adjon, vagy utazásokat tegyen New Yorkba, Európába, Csikágóba vagy Kaliforniába. A legtöbb fiú életéből közülük annyira hiányzott minden kényelem, nem is szólva a fényűzésről, hogy akár Clyde, nemcsak arra voltak hajlandók, hogy túlozzák a látottak fontosságát, ha-nem ebben a hirtelen változásban alkalmat láttak, hogy maguk is mindenben részt vegyenek. Kik voltak ezek az emberek, akiknek pénzük volt, mit tettek, hogy ekkora pompát élvezzenek, amikor másoknak, akik látszólag ugyanannyit értek, semmijük sem volt? És miben állt a nagy különbség az utóbbiak és azok között, akiknek minden sikerült? Clyde nem tudta megérteni. Ezek a gondolatok azonban mégis ott kószáltak valamennyi fiú fejében közöttük.

Ugyanabban az időben nagyon csodálták azokat az asszonyokat és leányokat is (nem is említve titkos közeledési kísérleteiket), akik társadalmi környezetük akadályai ellenére, be tudtak ide hatolni és mosolyukkal, cseleikkel és pénzükkel képesek voltak némely jobbképű fiú kegyét megnyerni maguknak.

Így történt, hogy az egyik, Ratterer nevű fiú, szintén a boyok közül, amikor mellette ült egyik délután, egyszerre oldalba bökte és gyönge főbólintással megmutatott neki egy nagyon jól öltözött, pazar szőrmékbe burkolt, körülbelül harmincéves, formás szőke asszonyt, aki egy kis ölebet vitt a karján, azután odasúgta neki:

- Látja? Ez is olyan! Ha majd lesz időm, elmondok magának róla egyet-mást. Mondhatom, hogy sok mindenre képes!

- Mire? - kérdezte Clyde, nagyon kíváncsian, mert a nőt csodaszépnek és elbűvölőnek találta.

- Ó, semmi az egész, ha csak az nem, hogy már legalább nyolc különböző férfival volt itt, amióta én itt dolgozom. Egy ideig Doyle-re is bukott (ez is boy volt és mint a chesterfieldi báj, kellem és elegancia mintaképén, Clyde-nek már megakadt rajta a szeme és szerette volna utánozni), de most már másvalakije van!

- Tényleg? - kérdezte Clyde, nagyon csodálkozva és arra gondolt, vajon neki is lehet-e valaha ekkora szerencséje.

- A lehető legkomolyabban. Úgy van ezzel, mint a madár, sohasem elég neki. Azt mondják, hogy az urának nagy fakereskedése van valahol Kansas-ban, de már nem élnek együtt. Az egyik legszebb lakosztály az övé, a hatodik emeleten, de jóformán soha sincs odahaza. Ezt a szobalánytól tudom.

Ugyanez a Ratterer, egy kis zömök, de jóképű és kedves ember, annyira ügyes volt, hogy Clyde mindjárt vonzódott hozzá és szerette volna jobban megismerni. Érzelmét Ratterer is viszonozta, mert úgy látta, hogy Clyde még ártatlan és tapasztalatlan fiú, akinek hajlandó volt valamit megtenni a kedvéért.

Egy szolgálati kiáltás véget vetett ennek a beszélgetésnek, amelyet arról a nőről sohasem kezdtek el újra, de azért nagy hatása volt Clyde-re. A nő nagyon szép, jól ápolt, finomarcú és ragyogó szemű asszony volt. Igaz lehet az, amit Ratterer mondott róla? Olyan bájos volt. Clyde ott ült és maga elé bámult és egy gondolatra, amelyet önmagának sem akart bevallani, egész a haja tövéig elpirult.

Azután ezeknek a fiúknak a vérmérséklete és nézetei: Kinsella alacsony, pufók, sima-arcú, Clyde szerint kissé buta, de csinos és férfias. Azt beszélték róla, hogy csodálatos szerencséje van a játékban, és az első három nap alatt, amikor más dolog nem kötötte le a figyelmét, olyan kedves volt és részben folytatta Hegglund útmutatásait. Jobban és folyékonyabban beszélt, mint Hegglund, de Clyde nem találta olyan vonzónak, mint Ratterert.

Azután ott volt az Eddie Doyle, aki Clyde-ben az első pillanattól kezdve lázas érdeklődést keltett és akit különös szépsége, jó alakja, biztos, kellemes mozdulatai és kedves, lágyhangja miatt nem kissé irigyelt. Volt benne valami, amivel mindenkit, akivel csak érintkezésbe lépett - a szállodai hivatalnokokat íróasztaluknál csakúgy, mint az idegeneket, akik beléptek és ezt vagy azt kérdezték tőle-, azonnal megnyert. Cipője és gallérja olyan csinos és tiszta, a haja olyan gondosan megnyírt, lefésült és kikent volt, mint valami moziszínésze. Clyde-et mindjárt eleinte föllelkesítette a ruházkodásban való ízlése: valamennyi barna öltöny közül a legszebbet viselte, hozzáillő sipkával és cipővel. Clyde is ugyanilyen öves barna köpenyt, ugyanilyenbarna sipkát és ugyanilyen jól szabott, szép ruhát szeretett volna magának.

Hasonló és mégis más hatással volt Clyde-re Hegglund, az a fiatalember, aki az itteni munkába először beavatta, egyike az idősebb és tapasztaltabb szállodai boyoknak, akit biztos és gondtalanul semmivel sem törődő magatartása miatt a szállodai szolgálaton kívül is tartottak valamire a többiek. Hegglund nem volt sem olyan iskolázott, sem olyan vonzó, mint néhányan a többiek, de különösen életvidám és erőteljes természete miatt, amelyet még a pénzügyi dolgokban és a szórakozásokban bizonyos lendület és olyan bátorság és vakmerőség is tetézett, amilyen nem volt meg ennyire sem Doyle-ben, sem Rattererben, sem Kinsellában, mindez végtelenül tetszett Clyde-nek. Amellett a bátorsága és vakmerősége gyakran csak a megfontolásnak volt az eredménye. Maga beszélte Clyde-nek, hogy egy svéd vándorló sütőmunkásnak a fia, aki néhány évvel ezelőtt Jersey Cityben elhagyta és sorsára bízta a feleségét. Oszkárnak és nővérének, Mártának így nem sok neveltetésben vagy illő társadalmi tapasztalatokban volt része. Ellenkezőleg, tizennégy éves korában egy tehervonat egyik kocsiján otthagyta Jersey Cityt és azóta, úgy ahogy lehetett, igyekezett fönntartani magát. Akárcsak Clyde, ő is a legnagyobb mohósággal vágyott mindazon szórakozások után, amelyek véleménye szerint naponta lezajlottak a szeme előtt és bármilyen kalandra kapható volt. Amellett nem volt meg benne a következményektől való félelem sem, amely Clyde-et jellemezte. Volt egy valamivel idősebb, Sparser nevű barátja, aki sofőr volt Kansas City egyik gazdag polgáránál és akinek sikerült néha kocsit szereznie és ilyenkor rövid kirándulásokra magával vitte Hegglundöt. Ez az udvariasság, bármennyire is helytelen és nem tisztességes dologból eredt, mégis azt az érzést keltette föl Hegglund-ben, hogy ő nagyszerű fiú és sokkal különb, mint a többiek és olyan dicsőnek látta magát, aminek csak édeskevés köze volt a valósághoz.

Minthogy nem volt olyan vonzó, mint Doyle, nem könnyen sikerült neki a leányok figyelmét magára vonni és akiknél mégis eredményt ért el, azok sem tartoztak a legszebbekhez. Mégis roppant büszke volt hódításaira és nagyon szívesen eldicsekedett velük, Clyde pedig, akinek nem voltak még ezen a téren tapasztalatai, inkább elhitte neki, mint a többiek. Hegglund ezért szerette Clyde-et és talán azért is, mert kezdettől fogva úgy érezte, hogy szíves és készséges hallgatóra talált benne.

Amikor Clyde időnként mellette ült a padon, tovább nevelte. Kansas City nagyon szép város, csak tudni kell, hogyan éljen itt az ember. Mielőtt idejött, más városokban - Buffalo, Cleveland, Detroit és St. Louisban - is dolgozott, de egyik sem tetszett neki úgy, mint ez, főleg - amiről most nem szívesen beszélt - azért, mert sehol sem ment ilyen jól a dolga. Tányérokat és autókat mosott, segített egy bádogosnak és még sok más minden is volt, míg végre Buffalóban megpróbálkozott a szállodai szakmával. Ekkor egy fiú, aki nem volt már itt, rábeszélte, hogy jöjjön vele Kansas Citybe. Azután így folytatta:

- Látod, a borravalók, amelyeket itt, ebben a szállodában kapunk, nem többek, mint más-hol, azt tudom. De ami többet ér, csupa rendes ember van itt alkalmazásban, és ha néha szívességeket teszel nekik, ők is viszonozzák. Én egy éve vagyok itt és nem panaszkodhatom. Az öreg Squires nagyon tisztességesen viselkedik, ameddig kellemetlenséget nem okoznak neki. Szigorú ugyan, de magára is kell gondolnia, az természetes. De senkit sem dob ki ok nélkül. És ha készen van az ember a munkájával, akkor azt teheti, amit akar. Ezek a fickók itt nem rontják el a játékot. Nem csalókés nem fukarok, és ha valami mulatság, vagy szórakozás adódik, majd mindnyájan benne vannak. Ezt tudom, mert már számtalanszor együtt voltunk.

Clyde-nek így az volt a véleménye, hogy ezek a fiatalemberek mindnyájan a legjobb barátai egymásnak, kivéve Doyle-t, aki kissé tartózkodóbb volt, anélkül hogy a legkisebb mértékben elutasító lett volna. „Nagyon szaladnak az asszonyok utána, ez az egész.“ Né-melykor mindnyájan együtt mentek el valahová, táncterembe, vendéglőbe, egy bizonyos játékbódéba, lenn a folyó partján, vagy a „Kate Sweeney“ nevű mulatóhelyre, ahol lányok is voltak és így tovább és tovább - csupa olyan tanítás, amilyen sohasem jutott eddig Clyde fülébe. Clyde töprengeni, álmodozni és kételkedni kezdett és gyötrődve kérdezte magát, hogy micsoda öröm és gyönyörűség lehet mind ebben és hogy szabad-e neki is részt vennie ezekben. Mert nem egész másra tanították-e minderről egész eddigi életében? Mindez, amit most olyan feszült figyelemmel hallgatott, nagy és izgató kérdést rejtett magában.

Azután ott volt még Thomas Batterer is, akiről első pillantásra senki sem mondta volna meg, hogy valakire ártalmas, vagy veszedelmes lehetne. Nem volt nagyobb öt láb és négy hüvelyknél és fekete haja és barna arcbőre volt és a világ legnyíltabb, legtisztább és leg-átlátszóbb tekintetével nézett maga elé. Amint Clyde később megtudta, ő is szűkösen élő családból származott és így semmiféle társadalmi vagy pénzügyi előnyt nem élvezett. De meglehetősen erős akarata volt és a fiuk mind úgy szerették, hogy csaknem mindig hozzá fordultak tanácsért. Wichita szülöttje volt, nemrégen került Kansas Citybe és testvéreivel együtt özvegy anyjukat kellett eltartania. Gyermekségükben látniok is kellett, hogy jóságos és szelíd anyjukkal, akit mindketten nagyon szerettek, milyen hitványul bánt el és hogy kihasználta a hűtlen apjuk. Voltak idők, amikor semmi ennivalójuk sem volt és a házbértartozásuk miatt nem egyszer kitették az uccára őket. Tommy és a nővére nem is nagyon rendesen jártak a különböző iskolákba. Végre tizennégy eves korában Kansas Citybe szökött, ahol mindenféle dologgal megpróbálkozott, míg végre sikerült a Green-Davidson-szállodában állást kapnia. Később azután anyja és nővére is utána jöttek Wichitából Kansas Citybe.

De a szálloda fényűzésénél és ezeknél a fiúknál is sokkal nagyobb hatást tett Clyde-re az a sok aprópénz, amely csak úgy ömlött hozzá és a jobboldali nadrágzsebében csörgött. Tíz-centesek, nikkelpénzek, negyed, sőt fél dollárok is, amelyek már az első nap egyre szaporodtak, úgyhogy kilenc órára már négy dollár és éjfélkor, amikor fölváltották, több mint hat és fél dollár volt a birtokában, annyi, amennyit azelőtt egy héten keresett.

És ebből az egész összegből, ahogy tudta, csak Squires úrnak kellett egy dollárt leadnia - többet nem, mondta Hegglund - és a többi öt és fél dollár, egy este érdekes, csodálatos és pompás munkájának a bére, az övé maradt. Alig tudta elhinni. Olyan fantasztikusnak látszott, mint Aladdin meséje. Pontban éjfélkor az első este megszólalt valahol egy gong, mire léptek hallatszottak és három ifjú jelent meg, az egyik hogy elfoglalja Barnes úr helyét az asztalnál, a másik kettő a megbízások elvégzésére. Barnes úr vezényszavára a nyolc jelenlévő fiú fölállt, jobbra kanyarodott és ki-vonult. Kint a csarnokban, mielőtt elment, Clyde odalépett Squires úrhoz és a kezébe nyomott egy ezüst dollárt. - Rendben van - mondta Squires úr és ennyi volt az egész. Clyde azután a többiekkel együtt hátrament bezárt szekrényéhez, átöltözött és kilépett a már sötét uccára, a boldogságnak és jövendő szerencséjének olyan nyomasztó érzésével, hogy szinte tántorgott és beleszédült.

Csak maga az a gondolat, hogy végre ilyen helyet talált és hogy talán mindennap ennyit kereshet! Elindult hazafelé és az volt az első gondolata, hogy jól kell aludnia, hogy holnap frissen állhasson munkába. De amikor arra gondolt, hogy holnap tizenkettő előtt nem kell bent lennie a szállodában, belépett egy éjjeli kávéházba egy csésze kávéra és egy darabpástétomra. Holnap csak tizenkettőtől délután hatig lesz dolga, azután a következő nap reggel hat órájáig szabad lesz. Azután ismét keresni fog - egész csomó pénzt, amelyet magára fordíthat.

VIII. fejezet

Kezdettől fogva az a kérdés foglalkoztatta legjobban Clyde-et, hogyan tarthatná meg a pénze legnagyobb részét magának. Mert amióta dolgozni és keresni kezdett, magától értetődött, hogy bérének elég nagy részét - legalább is az eddig kapott kis összegeknek háromnegyed részét - oda kellett adnia a háztartási költségekre. Ha azonban most bejelenti, hogy eltekintve a havi tizenöt dollárfizetéstől és az ingyenes élelmezéstől, több mint huszonöt dollárja van egy héten, akkora szülei tíz-tizenkét dollárt biztosan elvárnak tőle.

Régi kívánsága volt, hogy egykor ő is olyan csinos legyen, mint a többi jól öltözött fiatalember, úgyhogy most, amikor megvolt rá végre az alkalma, nem tudott ellentállni a kísértésnek, hogy oly gyorsan, ahogy csak lehet, kiöltözködjék. Ezért elhatározta, hogy azt mondja majd az anyjának, hogy az egész kapott borravaló nem tesz ki többet napi egy dollárnál. És hogy könnyebben rendelkezhessen a szabad idejével, azt is közölte vele, hogy a maga hosszú munkaidején kívül valószínűleg még más fiukat is kell helyettesítenie, akik megbetegedtek, vagy valami más tennivalójuk volt Azután azt is kifejtette, hogy a szálloda vezetősége megkívánja, hogy az összes kifutófiúk nemcsak a szállodában, hanem azonkívül is rendes ruhában járjanak. Ezért nem mutatkozhatik többé eddigi ruhájában a szállóban és Squires úr már tett is előtte ilyen célzást. Különben hogy megkönnyítsék a dolgát, az egyik fiú révén megtudott egy üzletet, ahol minden szükséges holmit részletfizetésre is megkaphat

És anyja annyira járatlan volt ezekben a dolgokban, hogy teljes hitelt adott a szavainak.

Ez azonban még nem volt minden. Clyde most naponta együtt volt olyan fiatalemberekkel, akik nagyobb tapasztalataikkal a világon, ilyen élet bőségében és bűneiben elsajátították a kicsapongások bizonyos formáit, melyek Clyde-nek addig teljesen ismeretlenek voltak és amelyekre eleinte szinte kővé vált csodálkozásában és elutasító aggodalmában, így, amint Hegglund jelezte neki, csoportjuk néhány tagja együtt jár egész szabályszerű kalandokra, rendesen a havi bérfizetésnapját követő éjjel. Ezek a kirándulások a hangulatuk és a pénzük szerint többnyire egy-két egész éjjel nyitva lévő és nem nagyon jó hírű vendéglőbe vezették őket. Amint idővel megtudta beszélgetéseikből, ilyenkor sok itallal bőségesen megvacsoráztak, azután valami rikítóan kivilágított táncterembe vonultak az alsóvárosban, hogy ott lányokat fölcsípjenek, vagy pedig ha ehhez nem volt kedvük, ellátogattak valamelyik ismertebb, nézetük szerint híres bordélyházba, amelyek gyakran penzió néven szerepelnek és ahol, dicsekedő beszámolóik szerint, sokkal kevesebbért, mint amennyi a pénzük, „a házban minden leányt“ megkaphatnak. Ezeken a helyeken természetesen fiatalságuk, tapasztalatlanságuk, bőkezűségük, egyforma vidámságuk és csinosságuk miatt nagyra becsülték őket és a helyiségek tulajdonosnői és a lányok, természetesen üzleti okokból, azon voltak, hogy máskor is eljöjjenek és a legszívesebb fogadtatásban részesültek.

Clyde annyit nélkülözött eddigi életében és oly mohó vágyat érzett magában mindennemű szórakozás után, hogy kezdettől fogva a legnagyobb érdeklődéssel figyelt minden történetre, amelyben kalandokról vagy szórakozásokról volt szó. Nem mintha helyeselte volna az ilyenféle élvezeteket, sőt mivel ezek mindazzal ellentétesek voltak, amiket annyi éven át hallott és tanult, meg is botránkozott rajtuk. De oly nagy volt a változás és úgy megszabadult a komor és nyomasztó élettől, amelyben felnőtt, hogy nem tehetett róla, ha vágyakozásfélével gondolt ezekre a dolgokra, színekre és változatosságra, amelyet az életben jelentettek. Feszült figyelemmel hallgatta hát végig, még akkor is, amikor néha helytelenítette lelkében a hallottakat. Mivel olyan vidám volt és mindenben olyan nagyon részt vett, egyik-másik meghívta, hogy menjen vele ide vagy oda: színházba, vendéglőbe vagy a lakására, ahol ketten-hárman közülük kártyázni akartak, vagy azokba az erkölcstelen házakba, amelyek meglátogatását Clyde eleinte határozottan elutasította. De amint lassanként jobban megbarátkozott Hegglund-del és Rattererrel, akiket nagyon megkedvelt és ők meghívtál? Frisseihez vacsorára, az ő szavukkal, „kirúgni a hámból“, akkor igent mondott.

- Holnap este a rendes havi lakománk lesz Frisselnél, Clyde - mondta Ratterer. - Nincs kedved velünk jönni? Te még úgysem voltál ott.

Clyde, aki közben már hozzászokott a túlfűtött légkörhöz, távolról sem volt már olyan akadékoskodó, mint azelőtt. Mintaképe, Doyle után, akit nagyon alaposan és sikeresen tanulmányozott, szép barna ruhát, sipkát, felöltőt, harisnyát, nyakkendőtűt és cipőt szerzett magának, amelyek lehetőleg hasonlítottak a mintaképe ruhadarabjaihoz. Minden jól állt rajta, olyan jól, hogy csinosabb volt, mint valaha is azelőtt és nemcsak a szülei, hanem még a fiatalabb testvérei is egész meglepődtek a változáson.

Hogyan jutott Clyde oly gyorsan mindezen díszes ruhákhoz? Mibe kerülhetett mindaz, ami rajta volt? Nem adott-e ki többet a pénzéből előre erre a hívságos, múlandó pompára, mint amennyit okos dolog volt. Később szüksége lehet a pénzre és a többi gyerekeknek is kellene valami. És vajon annak a helynek, amelyben annyi sok órán át és oly késő estig oly kevés fizetésért foglalkoztatták, megfelelő szellemi és erkölcsi levegője van-e?

Mindezekre a kérdésekre Clyde hozzá képest nagyon körmönfontan azt a választ adta,hogy minden rendben van és nem erőlteti meg magát. Ruhái egyáltalában nem voltak túl drágák, - látná csak az anyja a többi fiúkat. Nem is adott ki túlsók pénzt. Különben pedig még sok ideje van a vásárolt dolgok kifizetésére.

Most azonban itt volt ez a vacsora. Ez már egész másvalami volt, még neki is. Hogyan magyarázza meg szüleinek hosszú kimaradását, ha annyi ideig eltart a mulatság, amint várták? Ratterer azt mondta, hogy biztosan lesz hajnali három-négy óra, noha természetesen akkor távozhat el, amikor eszébe jut. De minek gondolnák akkor, ha megszökne a tár-saságtól? Az ördögét neki, a legtöbben nem laknak odahaza, vagy ha otthon is laknak, olyan szüleik vannak, mint a Ratterernek, akik nem törődnek azzal, hogy a fiúk mit csinál. De vacsora, ilyen késő esti órában - okos dolog ez? Ezek a fiúk, Hegglund, Ratterer, Kinsella, Shiel, mindnyájan ittak és semmi kivetnivalót nem találtak ebben. Ostobaság azt gondolnia, hogy valami nagy veszedelem az, ha ő is iszik egy keveset, mint ahogy azok ittak ilyen alkalmakkor. Különben pedig az is igaz, hogy nem kell innia, ha nem akar. Elmehet és ha szóba hozzák majd odahaza, azt fogja mondani, hogy késő estig volt dolga. Mit jelent az, ha egyszer tovább kimarad? Nem felnőtt ember volt most? Nem többet keresett, mint valamennyien a családban és ezért nem azt tehette, amit jónak látott?

Clyde kezdte érezni a személyes szabadság gyönyörűségét, eltelt a maga pompás kalandja levegőjével és anyja semmiféle intelme nem tarthatta volna vissza.

IX. fejezet

Így következett el Clyde részvételével az érdekes vacsora, amint Ratterer mondta, a Frissellnél. Clyde, aki már teljesen összebarátkozott ezekkel a fiatalemberekkel, a legvidámabb hangulatban volt. Mennyire megváltozott az élete! Néhány héttel azelőtt még egészen egyedül volt, barátok, sőt ismerősök nélkül! Most pedig, valamivel később, ezzel az érdekes társasággal ilyen szép ünnepi lakomára indult.

Fiatalos képzeletében Clyde még sokkal szebbnek látott mindent, mint valóban volt. Frissel nem sokkal volt több, mint egy régibb fajta kitűnő vendéglő. A falain színészek és színésznők névaláírásos számtalan képe függött, különböző időkből való színlapok mellett. Jó konyhája és jelenlegi tulajdonosának vidámsága miatt oda jártak az átutazó színészek, politikusok és üzletemberek és miattuk az a horda is, amelyet mindenütt ott lehet találni, ahol valami új, a megszokottól különböző dolog van.

A fiúk, akik a magánautók és taxik sofőrétől hallották egyszer-másszor, hogy ez az egyik legjobb hely a városban, elhatározták, hogy havi vacsorájukat állandóan itt fogják megtartani. Az egyes ételek ára hatvan centtől egy dollárig terjed. A kávét és teát csak kannákban szolgálták föl és az ember azt kapott inni, amit akart. A nagy teremtől balra egy kevésbé kivilágított, alacsony mennyezetű, kandallóval ellátott helyiség nyílott, amelyet csak urak látogattak, akik ott üldögéltek, dohányoztak és újságokat olvastak étkezés után és ez a szoba tetszett a fiúknak legjobban. Amikor ott ültek, idősebbnek, okosabbnak, jelentősebbnek - igazi világfiaknak tartották magukat. Úgy Ratterer, mint Hegglund, akikkel Clyde a legjobb barátságban volt, azon a véleményen voltak, hogy egész Kansas Cityben nincs még egy ilyen hely.

Miután aznap délben megkapták a fizetésüket és hat órakor véget ért a szolgálatuk, Hegglund, Ratterer, Paul Shiel, egy Davis Higby nevű fiú, Arthur Kinsella és Clyde összegyűltek a szállodán kívül azon hűsítő italokat árusító üzlet közelében, amelyben annakidején Clyde munkát kért és zajos és vidám hangulatban voltak.

- Hallottátok, hogy az a St. Louisból valóhólyag milyen mókát játszott el tegnap a főirodában? - kérdezte Hegglund a társaságot, amikor elindultak. - Táviratilag megrendelt múlt szombaton St. Louis-ból magának és a feleségének egy lakó-, háló- és fürdőszobát és virágokat tétetett a szobába. Jimmy, a kulcsos, éppen az imént mondta el. Azután megérkezik, férjnek és feleségnek írja be magát és a társaságában lévő nőt, - aki, magam láttam, igen jóvágású leány volt. Hallgassátok meg, most jön csak a java. Szerdán, amikor már a harmadik napja itt van és egy kicsit csodálkozni is kezdenek rajta, - ételek a szobába,satöbbi - egyszerre csak jön és azt mondja,hogy a feleségének vissza kell utaznia St. Louis-ba, neki pedig nincs lakosztályra szüksége, csak egy szobára és hogy vigyék át a bőröndjét és a kézitáskáját az új szobába addig, amíg a felesége vonatindulásának ideje el nem érkezik. A bőrönd azonban egyáltalában nem az övé, hanem a nőé, aki nem is utazik el és semmiről sem tud. Ő azonban annál jobban tudja. Azután jól összeveri és otthagyja bőröndjével egyedül. És egy árva huncut vas nélkül, értitek? Most bőröndöstől együtt visszatartják, a nő pedig bömböl és táviratot küldöz a barátainak és az ördög fogja majd a számlát kifizetni. Értitek? És hozzá még a virágok. Rózsák. És hat étkezés a szobában és italok is a férfinak.

- Tudom már, kire gondolsz, - kiáltotta Paul Shiel. - Egyszer én magam vittem föl annak a hólyagnak valami innivalót. Az az érzésem volt, hogy nem lehet egészen rendben a szénája. Túlságosan barátságos volt és nagy hangon beszélt. És mindössze csak egy tízcentest mozgósított.

- Én is emlékszem már rá, - kiáltotta Ratterer. - Hétfőn elküldött az összes csikágói lapokért és csak tíz centet adott. Szélhámosnak látszott.

- Akárhogy is. de mindenki hasra vágódott előtte - mondta Hegglund. - Most pedig a nővel akarják magukat kártalaníttatni. Értitek ti ezt?

- Legföljebb tizennyolc-húsz évesnek tartottam, ha ugyan van annyi - szólt közbe Arthur Kinsella, aki eddig hallgatott.

- Te is láttad kettejüket, Clyde? - kérdezte Ratterer, aki nagyon pártfogása alávette Clyde-et és szerette volna, ha szintén részt vesz a társalgásban.

- Nem, - válaszolta Clyde. - Úgy látszik, elkerülte a figyelmemet. Nem emlékszem rá, hogy láttam volna őket.

- Nos, ha nem láttad, akkor nem láttál egy igazi jómadarat. Magas volt, hosszú, feketekabátban és puha, fekete kalapban, amelyet egész mélyen a szemére húzott. Hozzá világosszürke kamáslik. Úgy járt, kelt, hogy eleinte legalább is valami angol hercegnek tartottam. És hozzá még botot is hordott. Nem kell más, csak angol holmiba bújni, hangosabban beszélni, mint mások és minél jobban rendelkezni és mindig mindenki bedől nekik.

- Úgy van, - jegyezte meg Davis Highby.

- Az angol szövetek egészen jók és néha magam is szívesen elfogadnék belőlük.

Elhaladtak két sarok mellett, átmentek két uccán és mindnyájan együtt bevonultak a Frissel-féle étterem főbejáratán, melyen átlátni lehetett a porcelánra, ezüstre és arcokra eső világítás visszfényét és meghallotta az ember az étkező tömeg zümmögését és a tányérok csörömpölését. Ez roppant nagyhatással volt Clyde-re. A Green-Davidson-szállodán kívül sohasem fordult még meg ilyen helyen és hozzá még ilyen bölcs és tapasztalt fiatalemberek társaságában.

Utat törtek maguknak néhány asztalhoz, amelyek a fal mentén húzódó bőrdívány előtt álltak. A főpincér, aki úgy ismerte Ratterert, Hegglundöt és Kinsellát, mint törzsvendégekét, egymáshoz tolatott két asztalt és kenyeret, vajat és poharakat hozatott. Azután letelepedtek: Clyde, Ratterer és Higby a díványon, Hegglund, Kisella és Shiel velük szemben.

- Nekem először egy jó öreg Manhattant, - kiáltotta mohón Hegglund és hozzá szétnézett az egész teremben és jelentős személynek érezte magát. Barna arcszínével, élénk kékszemével és vörösesbarna hajával, melyet hátrasimítva hordott, valamelyest egy jókora, túl élénk pulykakakashoz hasonlított

Úgy látszott, hogy Arthur Kinsella is hasonló módon fölfújta magát, amióta ott voltak és pillanatnyi dicsőségének megfelelően viselkedett. Feltűnő módon hátrább húzta a kabát-ujját, kezébe vett egy étlapot és miután a hátsó felén tanulmányozta az italokat, fölkiáltott: Helyes, egy Martini-Ory elég jó lesz kezdetnek.

- Én skót whyskivel és szódavízzel fogom elkezdeni - jegyezte meg Paul Shiel ünnepélyesen, mialatt ugyanakkor a húsételek jegyzékét olvasta.

- Nincs kedvem ma a cocktailjukhoz - mondá Ratterer vidáman, azonban mégis bizonyos tartózkodással. - Megfogadtam, hogy nem iszom túlsókat ma este és nem is fogok. Azt hiszem, egy pohár rajnai bor és Selters-víz lesz a legmegfelelőbb.

- Az üstökét neki, hallottatok már ilyesmit? - kiáltotta Hegglund rosszallóan. - Rajnai borral akarja elkezdeni, amikor mindig úgy szerette a Manhattant. Mi történt veled ily hirtelen, Tommy! Azt hittem, hogy jól akarod érezni magad ma este.

- Úgy van - felelte Ratterer -, de nem érezhetem anélkül is egészen jól magam, hogy mindenfélét összeigyak itt! Ma este józan akarok maradni. Ha tiszta lesz a fejem, nem fognak megszidni holnap. Múltkor is kevés híja volt, hogy nem tudtam szolgálatba állni reggel.

- Igaza van - mondta Arthur Kisella. - Én sem szándékozom annyit inni, hogy ne tudjak magamról, de nem akarom már most ezen törni a fejem.

- Mi van veled, Higby? - kiáltotta Hegglund a kerekszemű fiúnak.

- Nekem is hozzon egy Manhattant - válaszolta Higby, azután odaszólt a mellette álló pincérnek: - Hogy megy az üzlet, Dennis?

- Nem panaszkodhatom, - felelte a pincér.

- Az utóbbi időben egészen jól. Hogy állunk odaát a szállodában?

- Jól, jól - felelte Higby vidáman, átnézve az étlapot.

- És te, Griffiths? Mit iszol? - kérdezte Hegglund, akire, mint a többiektől kinevezett szertartásmesterre, az a föladat hárult, hogy összeszedje a rendeléseket, kifizesse a számlát és borravalót adjon a pincérnek és most ebben a szerepében tevékenykedett.

- Kicsoda? Én? Ó, én... - kiáltotta Clydenem kevéssé zavartan a kérdésre, mert addig a pillanatig sohasem ivott még más erősebb italt, mint kávét, vagy jégbehűtött szódavizet. A vidám és gyakorlott mód, amellyel ezek a fiúk cocktailokat és whyskit rendeltek, nagyon meglepte. Idáig persze nem mehetett el, noha elbeszéléseikből már korábban tudta, hogy a fiúk ilyen alkalmakkor alkoholt fogyasztanak és nem látott rá lehetőséget, hogyan állhatna ellen. Mit fognak gondolni a többiek, ha nem iszik valamit? Mert amióta köztük volt, igyekezett ugyanolyan világfi módjára viselkedni, mint ők. De azt is érezte, hogy agyon nyomják a lelkét azok az évek, amelyekben beléoltották az ivás és a rossz társaság „borzalmait.“ És noha az egész idő alatt titkon lázadozott magában szüleinek csaknem minden, folyton hirdetett tanítása és elvei ellen, és bár teljesen értéktelennek és ostobának tartotta az elzüllött tékozlóknak azt a társaságát, amelyet szülei mindig megmenteni igyekeztek, mégsem tudta megállni, hogy ne gondolkozzék és kétségei ne támadjanak. Igyon, vagy ne igyon?

Csak egy másodpercig habozott, amíg mindez megszólalt benne, azután hozzátette:

- Én... én azt hiszem, hogy szintén selters-vizes rajnait iszom. - Ezt látta a legegyszerűbbnek és a legbiztosabbnak. Igaz ugyan, hogy Hegglund és a többiek már nyomatékosan könnyű és ártatlan italnak jellemezték az ásványvizes rajnai bort, de Ratterer mégis azt rendelt és ezzel kevésbé feltűnőnek és amint Clyde gondolta, kevésbé nevetségesnek látszott a választása.

- Halljátok? - kiáltotta Hegglund drámai hangon. - Azt mondja, hogy ő is rajnai bort és ásványvizet akar. Látom már, hogy az egész társaság hazamegy fél kilenckor, ha mi többiek nem teszünk ez ellen valamit.

És Davis Higby, aki sokkal határozottabb és hangosabb fiú volt, mint amilyennek szelíd külseje mutatta, odafordult Rattererhez és így szólt:

- Miért akarod rajnaival és azzal a vacak Seltersszel kezdeni, Torn fiam? Azt szeretnéd, hogy egyáltalában ne mulassunk ma este?

- Megmondtam már, hogy miért - válaszolta Ratterer. - Legutoljára negyven dollárom volt, amikor abba a bódéba bementem és egy centem sem maradt, mire elmentünk. Most az egyszer meg akarom nézni, hogy van az.

- Az a bódé - gondolta Clyde, amikor hallotta. Szóval étkezés után, amikor már eleget ettek és ittak azon házak egyikébe is el akarnak menni, amelyeket bódéknak neveztek, szóval valami rosszhírű házba. Ez kétségtelen volt, ismerte ennek a szónak jelentését. Ott nők, romlott, rossz nők is lesznek. És majd tőle is elvárják, hogy... De vajon lehet-e, szabad-e megtennie.

Életében először állott az előtt, hogy válasszon bizonyos aggodalma és azon kívánsága között, hogy pontosabban megismerje azt a nagy, égető titkot, amely már oly régen a szeme előtt volt, foglalkoztatta és megzavarta, mert a nőkről való különböző általános gondolatai mellett még sohasem jutott velük eddig ily módon érintkezésbe. És most... most...

Hirtelen úgy érezte, hogy fölváltva meleg és hideg fut végig a hátán. Keze és arca először forró, azután nyirkos lett és érezte, hogyan ég az arca és homloka. Különös, gyorsan változó csábító és zavaró képek kergették egymást öntudatában. A haja töve tüzelt és bacchanáliák jeleneteit látta maga előtt, amelyeket sietve, de hasztalanul igyekezett kivetni elméjéből. Makacsul egyre visszatértekés akarta is, hogy visszatérjenek. De nem, nem akarta. És amellett egyre félt is egy kissé. Ugyan! Hát egészen elhagyta már a bátorsága? Ezek a többi fiúk nem zavartatták magukat azzal, ami előttük állott. Nagyon jókedvűek voltak. Már nevetni is kezdtek és ugratták egymást azon tréfás dolgok miatt, amelyek akkor történtek, amikor legutoljára együttvoltak. De mit mondana az anyja, ha megtudná? Az anyja! Nem mert most a szüleire gondolni és határozottan kiverte fejéből a róluk való gondolatot.

- Te, Kinsella - kiáltotta Higby -, emlékszel még arra a kis vörös hajúra, a Pacific Street-i bódéban, akivel el akartál lógni Csikágóba?

- De mennyire - felelte Kinsella vidáman és megfogta a Martinit, amelyet éppen elébe tettek. - Sőt még azt akarta, hogy hagyjam ott a szállodát és vele kezdjek el valamit. Azt mondta, hogy semmit sem kell dolgoznom, ha vele maradok.

- Nem is, egy dolgon kívül semmi mást nem kellett volna csinálnod - kiáltotta Ratterer.

A pincér odatett egy pohár rajnai bort és ásványvizet Clyde elé, aki a hallottaktól fölindultan, zavartan és elbűvölten fölvette a poharat, belekóstolt és mivel meglehetősen könnyűnek és kellemesnek érezte, egyhuzamban kiitta. Amellett úgy el volt telve a gondolataival, hogy jóformán észre sem vette, hogy kiitta,

- Jót tesz majd neked - jegyezte meg Kinsella a legbarátságosabb hangon. - Ez ellen nem lehet kifogásod.

- Nem rossz - mondta Clyde.

Hegglund, aki látta, hogy milyen simáit ment az egész és úgy érezte, hogy föl kell bátorítani Clyde-et, aki egészen új és zöld volt még ebben a világban, odakiáltott a pincérnek:

- Hé, Jerry, még egy pohárral! De egy naggyal! - suttogta a fölemelt keze mögül.

A vacsora tovább folyt. És már majdnem tizenegy óra volt, amikor a különböző érdekes dolgokról, kalandjaik, addigi állásaik és régebbi csínyjeikről szóló beszélgetés kimerült Clyde-nek ezalatt bőven volt ideje elgondolkozni ezeken a fiúkon és már távolról sem látta olyan járatlannak magát, mint ahogy ők gondolták, és ha igen, akkor is okosabb volt és jobban működött az agyveleje, mint a legtöbbjüknek. Mert kik is voltak ezek tulajdonképpen és mire törekedtek? Amennyire ő látta, hiú, lármás és könnyelmű népség volt, olyan emberek, akiket néhány hízelgő szóval le lehet szedni a lábukról. Higby és Kinsella, mindkettő szép és kedves fiú, olyan dolgokkal büszkélkedtek, amilyenekre ő nem hivatkozhatott; Higby értett valamit az automobilhoz, egyiknagybátyja ebben a szakmában dolgozott, Kinsella pedig kártyázni, sőt kockázni is tudott. Ami pedig Hatterert és Shielt illeti, róluk láthatta és egy idő óta már észre is vette, hogy nagyon jól érzik magukat, mint szállodai kifutófiúk és annál is maradnak és nem akarnak többek lenni, mialatt ő már most sem tudta elhinni, hogy ez a foglalkozás örökre érdekelni fogja.

Amellett az is izgatta egy kissé, hogy mikor indulnak majd el arra a helyre, ahová még soha be nem tette a lábát és ahol olyan dolgokat, fog művelni, amilyenekre soha még csak gondolni sem mert. Nem volna jobb, ha kimentené magát, amikor az utcára érnek, vagy észrevétlenül elosonna az egyik sarkon és hazamenne. Nem hallott-e már arról, hogy ilyen helyeken sokszor a legborzasztóbb betegségeket lehet kapni és hogy az emberek később nyomorúságosan elpusztulnak így elkövetett bűneik miatt? Hallotta, amikor anyja beszélt minderről, noha alig tudott róla valami biztosabbat. Másrészt ezek a fiuk a legkevésbé sem zavartatták magukat ilyesmivel elhatárolásukban. Sőt ellenkezőleg, mindnyájan előre nagyon örültek neki és jókedvűek voltak és semmi mások.

Ratterer, aki Clyde-et valóban megszerette, inkább a külseje miatt és azért, ahogy kérdezni és hallgatni szokta, mint másvalamiért, amit Clyde tett, vagy mondott, most oldalba bökte néha a könyökével és nevetve kérdezte:

- Hogy érzed magad, Clyde? Akarod, hogy ma éjjel beavassunk? - Vagy amikor Clyde néha egész csendesen és elgondolkozva ült mellette: - Ne félj, nem harapnak meg, Clyde. - Hegglund pedig, aki átvette Ratterer hangját és néha elfeledkezett arról, hogy folytonosan magát dicsérje, még hozzátette:

- Sohasem leszel többé ily fiatal, Clyde és ők sem. És ha valami baj támadna, mindnyájan veled leszünk.

Clyde idegesen és izgatottan válaszolta:

- Ugyan, hallgassatok már ti kettőn! Elég volt az ostobaságból. Miért igyekeztek oly nagyon bebizonyítani, hogy többet tudtok, mint én?

Ratterer intett a szemével Hegglundnek, hogy hagyja abba és alkalom adtán odasúgta Clyde-nek:

- Rendben van, öreg fiú, csak ne bosszankodjál. Tudod jól, hogy csak tréfálunk. - Erre Clyde, aki nagyon kedvelte Háttérért, engedékenyebbé vált és azt kívánta, hogy bárcsak ne lenne olyan ostoba, aki így elárulja a gondolatait.

Tizenegy óra felé végre elegük volt a beszédből, evésből és ivásból és készen voltak arra, hogy Hegglund vezetésével elinduljanak. De ahelyett hogy mindnyájuknak ismert és titokzatos küldetése valami ünnepélyességet, lelkiismeretük megvizsgálását, vagy lelki gyötrelmeket keltett volna föl bennük_2mind úgy nevettek és társalogtak, mintha semmi más, csak pompás szórakozás várna rájuk. Sőt Clyde nagy bámulatára és megbotránkozására, az abba a világba tett korábbi kirándulásaikról kezdtek beszélni, főleg egyről, amelyet, úgy látszott, rendkívül mulatságosnak találtak és amely a „szép Betti"-nél történt. Valami "Pinky“ Jones nevű mulatós fiú, aki egy másik szálloda személyzetéhez tartozott, vitte el oda először őket. Ez a legény, egy másik Birmingham nevűvel és a nagyon elázott Hegglunddel olyan botrányos tréfákat csinált ott, hogy kevés híja volt, hogy le nem tartóztatták őket, - olyan tréfákat, melyeket Clyde ilyen ártatlan képű fiatalembereknél szinte lehetetlennek tartott és amelyek annyira durvák és visszataszítóak voltak, hogy egész rosszul lett, amikor végighallgatta.

- Ó, az a kanna víz, amelyet a leány a második emeletről rám öntött, amikor kijöttem - kiáltotta Hegglund szívből fölkacagva.

- És az a nagy, vastag hólyag a második emeleten, aki odajött az ajtóhoz megnézni, mi történt. Emlékszel még rá? - nevetett Kinsella. - Fogadok, azt hitte, hogy tűz, vagy zendülés van.

- És te, az a kis kövér leány, a Piggy, emlékszel, Ratterer? - hahotázott Shiel, aki majd megfulladt nevettében, amikor el akarta mondani a történetet.

- Ratterer lábai majd megroggyantak a terhe alatt. Hahaha! - bömbölte Hegglund. - És hogy legurultak mind a ketten a lépcsőn.

- Te voltál az oka, Hegglund - kiáltotta Higby Kinsella mellől. - Nem dobtak volna ki bennünket, ha te meg nem próbálod azt a kábító dolgot.

- Mondtam már nektek, hogy ittas voltam - tiltakozott Ratterer. - Mindennek az a vörösbor volt az oka, amit ott rendeltünk.

- És az a hosszú, vékony nagybajuszú alak Texasból. Sohasem fogom elfelejteni, hogyan nevetett - tette hozzá Kinsella. - Azt tudjátok, hogy senkinek sem akart ellenünk segíteni.

- Csoda, hogy nem löktek ki bennünket az uccára, vagy le nem csukattak. Az angyalát, az volt aztán egy éjszaka! - mondta Ratterer.

Ezekre a leleplezésekre Clyde egészen zavart lett: Kábító dolog! Ez csak egy lehetett!

És tőle is azt várták, hogy részt vegyen ilyen dorbézolásokon. De ez lehetetlen volt. Ő nem ilyen ember. Mit mondanának az apja és az anyja, ha ilyen szörnyűségeket hallanának? És mégis...

Mialatt így beszélgettek, sötét, de szeles uccába és egy házhoz értek, mely el ott néhány autó és kocsi várakozott. Nem messze onnan az egyik sarkon néhány fiatalember állt és társalgott és az ucca túlsó oldalán még többen voltak. Valamivel távolabb két rendőr járt beszélgetve föl és alá. És noha egyik ablak sem volt kivilágítva és sehonnan semmi fény nem szűrődött ki, különösképpen mégis olyan érzést keltett, mintha mozgalmas, pezsgő élet sugárzott volna ki belőle, melyet még a sötét uccán is érezni lehetett. Taxik surrantak el lármásan és két régimódi, csukott kocsi járt lefüggönyözve föl és alá. Ajtókat nyitottak, csuktak, megint nyitottak. Időről időre egy-egy ragyogó fénycsóva hasított bele a sötétségbe, hogy azután újra eltűnjön. Az égen azonban számtalan csillag ragyogott ezen az éjjelen.

Anélkül, hogy bármelyikük még egy szót elvesztegetett volna, Hegglund, Higby és Shiel kíséretében fölmentek ennek a háznak a lépcsőjén és becsöngettek, Csaknem ugyanabban a pillanatban egy vörös ruhás néger leány kaput nyitott.

- Jó estét! Tessék csak, kérem, befáradni - hangzott a barátságos üdvözlés és amikor ők hatan elhaladtak mellette és félretolták a nehéz bársonyfüggönyöket, amelyek a kis előteret a belső helyiségektől elválasztották, Clyde egy világos és elég tarka szalonban,vagy fogadóteremben találta magát, melynek falait meztelen, vagy félmeztelen leányok aranykeretes képei és néhány nagyon magas oszlopos tükör díszítette. Vastag, vörös szőnyeg borította a padlót, amelyen sok aranyozott szék állott. A háttérben egy rikító vörös függöny előtt aranyozott zongora emelkedett, de a sötétbőrű leányon kívül úgy látszott, mintha sem vendégek, sem lakók nem lettek volna a házban.

- Foglaljanak csak helyet egy kicsit és érezzék magukat otthoniasan. Én majd előhívom a madámot. - Fölszaladt balra egy lépcsőn és elkiáltotta magát: Mária, Sadie, Karolin! Néhány fiatal úr van a szalonban.

Ebben a pillanatban egy magas, karcsú, elég sápadt, harmincnyolc-negyven évesnek látszónő lépett be az egyik hátulsó ajtón. Nagyon egyenesen tartotta magát, nagyon erélyesnek, nagyon okosnak és kedvesnek látszott, fölötte átlátszó és mégis egyszerű ruhát viselt és fáradtan, de azért barátságosan mosolyogva így szólt:

Ohó, Oszkár, te vagy? És te is, Paul. Halló, Davis! Helyezkedjetek csak kényelembe mindnyájan. A Fannie azonnal itt lesz és hoz nektek valami innivalót. Éppen most vettem föl egy új zongorást, St. Joe-ből - egy négert. Hallgassátok csak meg, hogy játszik. Irtózatosan tudó Megfordult a háttér felé és úgy kiáltott:

- Sam!

Ezalatt kilenc, különböző korú és formájú, de huszonnégy-huszonöt évesnél egyik sem idősebb leány jött le a lépcsőn, a háttér egyik oldalán. Olyan ruhákban voltak, amilyeneket Clyde még sohasem látott nőkön. Mindnyájan nevettek és csevegtek menésközben és úgy látszott, hogy mindnyájan nagyon tetszenek maguknak és egy csöppet sem szégyenkeznek külsejükön, amelyet Clyde némelyiküknél egészen rendkívülinek tartott, mert ruházatuk a legkönnyebb, szinte semmiből álló pongyola és valamivel komolyabb, bár ugyanúgy mindent föltáró estélyi és báli öltözet között váltakozott. A legkülönfélébb típusok, alakok és színek voltak közöttük: karcsúak, kövérek és középtermetűek, magasak és alacsonyak, szőkék, barnák és feketék. És akármilyen korúak is voltak, mindnyájan fiataloknak látszottak és oly melegen és elragadóan mosolyogtak.

- Halló, drágám, hogy vagy? Nem akarsz velem táncolni? - vagy: - Nem akarsz inni valamit?

X. fejezet

Bármennyire is készült rá Clyde, hogy mindezt visszautasítja és bármily mélyen is gyökereztek benne nézetei és gondolatai, melyek teljes ellentétét jelentették az egésznek, de azért alapjában véve mégis oly érzéki és romantikus természetű volt és annyira vágyott nő után, hogy fölháborodás helyett egészen elbűvölte a látvány. Abban a pillanatban lenyűgözte legtöbbjük tisztán érzéki szépsége, bármennyire is ostobák és kevéssé regényesek voltak ezek a leányok különben. Azután pedig mégis olyan, habár nyers és durva formája volt a szépségnek amelyet meg lehetett vásárolni és élvezni. És ezeknél a leányoknál nem kellett semmi hangulattal vagy akadályokkal megküzdeni. Egyikük, egy egész csinos kisbarna, fekete-piros ruhában és piros szalaggal a homlokán, úgy látszott, nagyon bizalmas barátságban volt Higby-vel, mert a jazz-zenére, melyet bolondul vertek a zongorán, már a hátul só szobában táncoltak.

És Clyde meglepetésére Ratterer is már ott ült az egyik aranyozott széken és egy nagy, kékszemű, szőke hajú leányt ültetett a térdére. A leány cigarettázott és aranyszínű cipőivel a zene ütemére kopogott a padlón. Az egész oly valószínűtlen és tündéri volt, mint valami mesében. Hegglund előtt csípőre tett kézzel egy jól megtermett, német, vagy skandináv típusú szép leány állott és Clyde hallhatta, amikor nagy hangon kérdezte tőle: - Engem fogsz szeretni ma este? - Hegglund azonban, akinek ebben a pillanatban nyilván nem nagyon tetszett ez a felhívás, nyugodtan megrázta a fejét, mire a leány továbbment Kinsellához.

Mialatt Clyde még nézte és gondolkozott, egy nagyon szép, legalább huszonnégy éves, de Clyde szemeiben fiatalabbnak látszó leány közelebb húzott egy széket hozzá, leült és megkérdezte:

- Tudsz táncolni?

Clyde zavartan csóválta a fejét.

- Megmutassam, hogy kell?

- Nem, de azért itt inkább nem próbálkozom meg vele.

Ó, egy csöppet sem nehéz - folytatta a leány. - Gyere csak! - Mivel azonban Clyde-nek nem volt hozzá kedve - bár a kedves felhívás nagyon tetszett neki -, a leány hozzátette: - Talán inkább inni akarsz valamit?

- Szívesen - válaszolta Clyde előzékenyen, mire a leány jelt adott a fiatal néger nőnek, aki mint pincérleány visszatért. A következő pillanatban már ott is állt egy asztal whiskyvel és szódavízzel előttük, - amely látvány annyira megdöbbentette és zavarba hozta Clyde-et, hogy beszélni is alig tudott. Negyven dollár volt nála és tudta, hogy minden ital itt legalább két dollárba kerül, - de ennyi pénzt kiadni egy nőnek italra! És az anyjának és a testvéreinek odahaza alig van meg a betevő falatjuk! De mégis rendelt és fizetett néhány whiskyt, mindig azzal az érzéssel hogy szörnyen tékozol, ha ez nem orgia, minthogy azonban már ennyire van, nem léphet többé vissza.

Azonkívül, amint most látta, a leány valóban szép is volt. Porcelánkék bársony estélyi ruhát és hozzáillő cipőt és harisnyát viselt. Kék fülbevalói voltak és a nyaka, válla és karjai simák és gömbölyűek. Ami azonban legjobban megzavarta rajta, az a ruhája túlságos mély kivágása volt - Clyde alig mert odanézni - és hogy az arca és az ajkai festve voltak, - biztosan az örömleány jelei. Mégsem látszott nagyon tolakodónak, sőt egész emberinek és inkább érdeklődve nézett Clyde nagy, fekete, nyugtalan szemeibe.

- Úgy-e te is a Green-Davidsonban dolgozol? - kérdezte.

- Igen - válaszolta Clyde és igyekezett úgy viselkedni, mintha mindez nem volna új neki és már gyakran megfordult volna ilyen helyeken. - Honnan tudod?

- Ó, ismerem Hegglundöt, időnként fölkeres bennünket. Jó barátságban vagy vele?

- Igen, azaz együtt dolgozunk a szállodában.

- De még sohasem voltál Itt azelőtt.

- Nem - felelte Clyde gyorsan és kissé kérdő színezettel a hangjában. Honnan tudta ez a leány, hogy még sohasem járt itt?

- Mindjárt gondoltam. A legtöbb fiút láttam már tőletek, csak téged nem. Valószínűleg nem nagyon régen vagy még a szállodában.

- Nem - válaszolta Clyde kissé nyugtalanul, miközben a homloka és szemöldökei hol fölhúzódtak, hol leszálltak. A feszültség és kiengedés öntudatlan formája volt ez nála, amely mindig föllépett, valahányszor ideges volt, vagy mélyen elgondolkozott. - Miért?

- Ó, semmiért. Csak úgy gondoltam. Te nem olyan vagy, mint a többiek. Egészen másnak látszol. - Különös, bátorító mosollyal nézett rá, Clyde azonban nem értette meg sem a mosolyát, sem a pillantását.

- Mennyiben más? - kérdezte komolyan és feszülten, mialatt megragadta a poharát és fölhajtotta.

- Fogadok - folytatta tovább a leány, mintha egyáltalában nem is hallotta volna a kérdését -, fogadok, hogy te nem sokat törődsz a magamfajta leányokkal. Úgy-e?

- De igen, nagyon is - felelte Clyde kitérően.

- Nem, nem. Érzem. De azért te mégis tetszel nekem. Szeretem a szemeidet. Nem vagy olyan, mint a többi legény. Jobbnak tartalak, megmondhatom. Nem is hasonlítasz hozzájuk.

Ó, azt nem tudom - viszonozta Clyde, akinek nagyon tetszett és hízelgett ez a kijelentés és a homloka ugyanúgy ráncokba futott és kisimult, mint azelőtt. Ez a lány, határozottan nem volt olyan rossz, mint amilyennek gondolta Okosabb és valamivel finomabb volt, mint a többiek. A ruhája sem volt olyan közönséges. És nem is ragadt úgy rá, mint a többiek Hegglundre, Higbyre, Kinsellára és Rattererre. Ezek mindnyájan díványon, vagy székeken ültek már valahol és lányok voltak a térdeiken. És minden pár előtt ott állt egy kis asztal egy üveg whiskyvel.

- Oda nézzetek, ki tud whiskyt inni! - kiáltotta Kinsella azoknak, akiknek kedvük volt őt meghallgatni, mialatt Clyde-re nézett.

- Igen, nem kell félned tőlem - mondta tovább a leány, amikor Clyde a vállaira, karjaira és nagyon is csupasz mellére nézett, úgyhogy végigfutott rajta a hideg és mégsem tudta levenni róla a szemét. - Nem régen vagyok ebben a foglalkozásban és ma sem lennék még itt, ha nem üldözött volna a balszerencse. Sokkal inkább élnék otthon a családomnál, de ők most már tudni sem akarnak rólam.

Komoly arccal a padlóra nézett és arra gondolt, hogy milyen buta, zöld és tapasztalatlan fiú ez a Clyde és a pénzre, amelyet látott kivenni a zsebéből, egész csinos kis összeg. Clyde különben is elég jóképű fiatalember volt, nem nagyon szép és erős, de egész kellemes jelenség. Clyde-nek azonban Estára kellett gondolnia, hogy hova ment és ugyan hol lehet most. Ki tudná megmondani, mi minden történt vele. Talán ennek a leánynak is olyan szomorú tapasztalatai voltak, mint a testvérének? Növekvő, de valahogy megfontolt szánalmat érzett magában iránta és úgy nézett rá, mintha azt akarná mondani: Szegény, szerencsétlen teremtés. De mégis nem érzett magában most bátorságot, hogy mondjon neki valamit, vagy hogy tovább kérdezze.

- Ha ti, fiatalemberek, idejöttök, mindig csak rosszat gondoltok mindenkiről. Tudom, milyenek vagytok, de mi nem vagyunk oly rosszak, mint amilyennek tartotok bennünket.

Clyde homloka megint összeráncolódott és kisimult. Talán nem is volt olyan rossz, mint amilyennek gondolta. Igaz, hogy mélyen lent álló, bűnös teremtés volt, de azért nagyon csinos és ha időről időre szétnézett a szobában, még mindig ő tetszett neki legjobban. És ez a leány jobbnak és különbnek is tartotta őt, mint a többieket, ezt eltalálta. A hízelgés nem vesztette el rá hatását. A leány újra megtöltötte a poharát és unszolta, hogy igyon vele együtt. Ekkor még egy fiatalemberekből álló társaság érkezett és még több lány lépett ki a háttérben lévő titokzatos ajtókból üdvözlésükre és Hegglund, Ratterer, Kinsella és Higby eltűntek hátul a lépcsőn, amelyet nehéz függönyök választottak el a nagyteremtől. Amint az idegenek beléptek, a leány fölszólította, hogy kövesse és üljön le vele a hátsó szobában egy díványra, ahol a világítás gyöngébb volt.

Amint most ott ültek, egészen közel húzódott hozzá, megérintette Clyde kezét és végül átkarolta. És mialatt szorosan hozzásimult, megkérdezte, hogy nem akarja-e megnézni, milyen szép szobák vannak a második emeleten. Clyde most egészen egyedül volt, a társaságból, amellyel idejött, senki sem tudta megfigyelni és ez a leány is oly forrón és szívesen tapadt rá, hogy nem ellenkezett, amikor a rejtett lépcsőn át egy kis kék és rózsaszínű szobába vezette, noha még mindig azt mondogatta magában, hogy milyen veszedelmes és szörnyű dologba kezdett, amelynek könnyen nagyon rossz vége lehet. Valami borzalmas betegséget kaphat, vagy a leány többet talál kérni, mint amennyije van. Félt tőle, félt magától és tulajdonképpen mindentől és egész néma és zavart volt aggodalmában és lelkiismeretfurdalásai közepette. De mégis bement hozzá és abban a pillanatban, amikor az ajtóbezárult mögötte, ez a bájos és jó testű Vénusz egyszerre a nyakába borult, azután egy nagy tükör előtt, amely teljesen megmutatta őt magának és Clyde-nek, a legnagyobb nyugalommal vetkőzni kezdett...

XI. fejezet

Ennek a kalandnak igen nagy hatása volt Clyde-re, mint ahogy nem is lehetett másként várni olyan embertől, akinek addig egész új és idegen volt ez a világ. A mély és égő kívánság ellenére is, amely őt ilyen helyre vezette és elbuktatta, ezeket a dolgokat a gyermekkorában tanult erkölcsi elvek és a maga ideges gátlásai miatt csak nagyon lealacsonyítóknak és bűnösöknek láthatta. Szüleinek valószínűleg igazuk volt, amikor azt prédikálták, hogy valami egész közönséges és szemérmetlen dolog. De ennek ellenére pogány nyers szépsége és érzéki ingere miatt mégis ragyogó színben látta utóbb a kalandját és az egész világot, amelyben az lejátszódott és mindaddig, amíg más lebilincselőbb dolgok el nem törölték részben az emlékét, nem tudott másként, mint meglehetős érdeklődéssel és gyönyörűséggel gondolni vissza az élményére.

Azonkívül azt mondta magában, hogy most, amikor annyit keres, igazán azt teheti, amit jónak lát. Ha nem akar, nem kell többé odamennie és elmehet más házakba is, amelyek talán finomabbak és nem oly közönségesek voltak. Társaságban különben soha nem fog többé odamenni. Jobb szeretett volna egy leányt találni magának, olyanokat, mint amilyeneket Doyle és Sieberling társaságában látott. És így az elmúlt éjszakával támasztott minden gyötrő gondolatával szemben, ha nem is eredeti formájában, de gyorsan behódolta szórakozás ezen új formájának. Mint Doyle-nek, neki is kellett valahol találnia egy érzéki természetű leányt, akit a magáénak mondhat és akire kiadhatja a pénzét. És alig tudta megvárni, amíg alkalom adódott, hogy kielégítse vágyakozását.

Jelentősebb és fontosabb volt azonban neki, hogy Hegglund és Ratterer, annak ellenére, vagy talán éppen azért, mert észrevették, hogy a lelkében fölöttük állónak érzi magát, nagyon érdeklődtek iránta, hízelegtek neki és minden szerelmi ügyükbe és kalandjukba beavatták. Nemsokára ezen első élménye után Ratterer meghívta, hogy jöjjön el hozzá és Clyde hamarosan észrevette, hogy Rattererék családjában egészen más élet van, mint náluk odahaza. A Griffithséknél minden ünnepélyes és komoly volt, az olyan emberek higgadt módján, akik a hit és meggyőződés nyomása alatt állnak. Rattererék otthonában éppen ennek a megfordítottját találta. Ratterer anyja és nővére, akikkel együtt élt, hajlandók voltak arra, hogy nagy megértéssel, vagy ahogy egy erkölcsprédikátor biztosan mondta volna, nagyon is könnyen nézzék az életet. Szigorú erkölcsi és magaviseleti szabályok sohasem voltak náluk és így történt, hogy Ratterer es Lujza nevű, két évre! fiatalabb nővére azt tehették, amit jónak láttak, anélkül hogy sokat gondolkoztak volna rajta. Véletlenül azonban elég okos volt a nővére és nem dobta oda magát az első jöttmentnek.

A legérdekesebb az egész dologban azonban az volt, hogy Clyde-nek tetszett az életnek és szabadságnak ez a hamisítatlan képe, noha a maga finomabb módja szerint sok mindenen nagyon csodálkozott. Ilyen emberek között legalább azt tehette, vehette, amit akart és ami eddig még sohasem történt meg vele. Nagyon megörvendeztette és megnyugtatta, hogy bizonytalansága és kételyei, hogy tud-e hatni vele egykorú leányokra, itt oszladozni kezdtek. Addig a Vénusz templomában tett első kísérlete óta, ahová Hegglund és a többiek elvitték, szent meggyőződése volt, hogy minden ügyesség vagy kedvesség hiányzik belőle, amellyel a lányokat megnyerhetné. Puszta közelségükre is elzárkózott, magába vonult, megremegett és mindent elfelejtett, amivel természetes beszélőkészségben és tréfáló kedvben, akár a többi fiúk, rendelkezett. Azonban hamarosan észrevette, hogy a Rattereréknél tett látogatásai alkalmával bőséges alkalma lesz meglátni, hogy félénkségét és bizonytalanságát le tudja-e küzdeni magában.

Rattererék lakása gyülekezőhelye volt a fiú és nővére barátainak, akiknek körülbelül mindnek ugyanaz a nézete volt az életről. Táncoltak, kártyáztak és flörtöltek zavartalanul és többé-kevésbé a nyilvánosság előtt. Clyde addig lehetetlennek tartotta volna, hogy egy anya annyira közönyös és hanyag lehessen, mint amilyennek Rattererné mutatkozott általában az erkölcsi dolgokban és el sem képzelte volna, hogy helybenhagyhassa azt a könnyed barátkozást, amely fiuk és leányok között otthonában uralkodott.

Clyde Ratterer szíves meghívására alig járt ott néhányszor, amikor maris fő részese lett annak a társaságnak, amelyet tagjainak nézetei és közönséges kifejezéseik miatt egyrészt lenézett, míg másfelől nagyon vonzotta őt szabadságuk és buzgalmuk, amellyel társadalmi életet élni igyekeztek. Itt remélhette, hogy első alkalommal szerezhet magának egy leányt, ha lesz hozzá bátorsága és Ratterernek, nővérének és ismerőseinek jóindulata miatt azt hitte, hogy hamarosan el is fog jutni odáig. A dolog tulajdonképpen már a náluk tett első látogatásával elkezdődött.

Ratterer Lujza egy rövidáru üzletben voltalkalmazva, amelyből gyakran kissé később jött haza ebédelni. Ez alkalommal csak hét órára várták, amiért nem is ettek addig. Közben két leány barátnője érkezett hozzájuk, akik tanácsot akartak kérni tőle valamiben és ámbár nem Lujzát, hanem Ratterert és Clyde-et találták a lakásban, mégis elhatározták, hogy megvárják. Clyde és csinos új ruhája nagy hatást tett rájuk és mert Clyde ugyanannyira félénk volt velük szemben, mint amennyire vágyódott utánuk és idegességében félrehúzódott, ezt ők a felsőbbrendűség jelének vették. Ez azután izgatta őket és elhatározták, hogy megmutatják neki, milyen érdekesek és áldozatul ejtik. Clyde-nek azonban oly nagyon megtetszett természetes vidámságuk és szabadszájúságuk, hogy egyikük, Hortense Briggs, hamarosan egészen meghódította a bájaival. Hortense, akárcsak Lujza, egyszerű elárusító leány volt ugyan, de nagyon szép, feketehajú, öntudatos teremtés. Clyde mindjárt kezdettől fogva megérezte, hogy elég nyers és közönséges es hogy nagyon messze van attól a típustól, amelyet álmaiban elképzelt.

- Szóval nincs még idehaza? - kérdezte Hortense, amikor Ratterer ajtót nyitott és meglátta, hogy Clyde kinéz az egyik elülső ablakon. - Nem buta dolog ez? Nos, akkor meg kell várnunk, ha nincs kifogása ellene -szólt olyan hangsúllyal, amely világosan elárulta: - Ki nem örülne a mi jelenlétünknek?

- Rögtön elkezdte magát nézegetni és rendbe hozni a tükörben, amely a fűtetlen okkerszínű kályha fölött az ebédlő falán függött. Barátnője, Greta Miller hozzátette:

- Ó, igen. Remélem, nem fog kidobni bennünket. Nem enni jöttünk. Azt hittük, hogy már régen megebédeltek.

- Honnan veszik ezt a badarságot? - kérdezte Ratterer. - Mintha bizony ki tudná tenni magukat valaki, ha maguk nem akarnak elmenni. Foglaljanak helyet és húzzák föl a grammofónt, vagy tegyenek úgy, ahogy tetszik. Az ebéd nemsokára kész lesz és Lujza minden pillanatban itt lehet. - Visszament az ebédlőbe és megint olvasni kezdte az újságját, miután Clyde-et még bemutatta. A két lány külseje és viselkedése olyan hatással voltak Clyde-re, mintha kormány nélkül egy szál csónakban nyílt tengerre került volna.

- Ne beszéljen nekem ételről! - kiáltotta Greta Miller, mialatt nyugodtan végignézte Clyde-et, mintegy mérlegelve magában, hogy kikezdjen-e vele, vagy sem. Amikor érdemesnek találta, hozzátette: - Ma este még rengeteg fagylaltot, süteményt, pástétomot és szendvicset kell elfogyasztanunk és figyelmeztetni akarjuk a Lujzát, hogy ne egye itthon tele magát. Tudja, Tom, ma van Kittie Keane-nek a születésnapja és nagy torta és egy csomó más dolog is lesz nála. Maga is eljön azután! - fejezte be és arra gondolt, hogy esetleg Clyde is elkísérheti.

- Nem szándékoztam - jegyezte meg Ratterer nyugodtan. - Clyde és én színházba akartunk menni evés után.

- Milyen bolondság - szólt közbe Hortense Briggs, inkább csak azért, hogy Greta-ről magára vonja a figyelmet, mint másért. Még mindig a tükör előtt állt, most azonban elbűvölő tekintetet vetett mindnyájukra, de különösen Clyde-re, akiről azt gondolta, hogy a barátnője talán föl akarja csípni magának. - Bolondság, amikor táncolni jöhet!

- Maguknak hármuknak a Lujzával együtt mindig csak a táncon jár az esze - válaszolta Ratterer. - Csodálom, hogy soha nem érzik szükségét a pihenésnek. Nekem egész nap talpalnom kell és örülök, ha leülhetek egy kis időre. - Ratterer néha egészen prózai módon gondolkozott.

- Ugyan ne beszéljen az ülésről - jegyezte meg Greta Miller fölényes mosollyal és táncoló mozdulatot tett a ballábával. - Ezen a héten, még annyi sok tánc van előttünk. Úristen! - Fölhúzta a homlokát és a szemöldökét és patetikusan összekulcsolta a kezét. - Egyszerűen rémes, hogy mennyit kell táncolnunk ezen a télen. Úgy-e, Hortense? Csütörtök, péntek, szombat és vasárnap este. - Csapongó jókedvvel az ujjain számlálta. - Úristen! Igazán rémes. - Szánalmat keresően rámosolygott Clyde-re. - Képzelje csak Tom, legutóbb hol voltunk. Lujza es Ralph Thorpe, Hortense és Bert Gettler, én és Will Passick-Pegrainnél voltunk, a Webster Avenue-n. Ó, ha látta volna ott azt a sokaságot. Sam Shafler és Tillie Burns is kint voltak. És hajnali négy óráig táncoltunk! Azt hittem, hogy elszakad a talpam, és nem tudom, hogy mikor; voltam még olyan fáradt.

- Ó! - vágott szavába Hortense és mint a színpadon látta, fölemelte a karját. - Másnap úgy éreztem magam, mintha egyáltalában nem tudnék dolgozni. Csak annyit láttam, hogy a vevők mozognak körülöttem. És hogy pörölt az anyám! Szent Isten! Még ma sem felejtette el. Semmit sem szól a szombat és vasárnapokért, de hétköznap, amikor már hét órakor föl kell kelnem, nem is tudom elmondani, mennyire veszekszik!

- Azért sem tudnék rá haragudni - jegyezte meg Hattererné, aki éppen akkor lépett be a kenyérrel és burgonyával. - Még mind a ketten belebetegedtek és a Lujza is, ha nem pihentek többet. Mindig mondom is a Lujzának, hogy vagy el fogja veszíteni az állását, vagy nem tudja kibírni, ha többet nem alszik. De ő ugyanúgy hallgat rám, mint a Tóm, szóval sehogy.

- Csak nem kívánod, mama, hogy egy magamfajta fiú minden este már korán hazajöjjön - volt az egész, amit Ratterer válaszolt. És Hortense Briggs hozzátette:

- Ugyan, én azt hiszem, meghalnék, hacsak egy este is otthon kellene maradnom. Szüksége van az embernek egy kis szórakozásra is, ha egész nap dolgozik.

Milyen kellemes háztartás, gondolta Clyde. Mily egyszerűen és könnyen veszik a dolgokat. És ez a két kihívóan jókedvű lány! A szüleik, úgy látszik, szintén semmi kifogásolnivalót nem találnak rajtuk. Bárcsak volna ilyen szép lányismerőse, mint ez a Hortense Briggs, a csöpp érzéki szájával és fényesen ragyogó szemeivel.

- Kétszer egy héten korán lefeküdni, teljesen elég nekem - jelentette ki Greta Miller merészen. - Az apám azt hiszi, hogy bolond vagyok, de a több alvás megártana. - Nevetett a tréfáján és nem szép szavai ellenére is nagy hatást gyakorolt Clyde-re. Fiatalság, vidámság, szabadság és életkedv volt itt.

Hallották a kapu nyitását és hamarosan belépett Ratterer Lujza, egy középtermetű, csinos, erős lány, piros bélésű köpenyben és mélyen a homlokába húzott kék nemezkalapban. Ellentétben a bátyjával, élénk, erős, hajlékony és ugyanolyan szép volt, mint a két barátnője.

- Ó, nézd csak, ki van itt! - kiáltotta. - Gyorsabbak voltatok, mint én. Igen, nálam ma valami hibát találtak az eladó könyvecskémben és föl kellett mennem a pénztároshoz. De esküszöm nektek, hogy nem én voltam az oka, csak nem tudták elolvasni az írásomat. - Ekkor látta Clyde-et először és így szólt: - Fogadok, hogy tudom, ki ez. Maga a Griffiths úr. Tom már nagyon sokat beszélt nekem magáról és én már gyakran csodálkoztam, hogy miért nem hozta el eddig.

Miután a két leány visszavonult a kis hálószobába Lujzával és ott tanácskoztak, újra kijöttek és erős unszolásra, amely azonban tulajdonképpen egész fölösleges volt, mégis ottmaradtak vacsorázni. Clyde-et nagyon lelkessé és vidámmá tette a jelenlétük, szerette volna,ha jó véleményük lesz róla és ha a ház barátjának tekintik. Tetszett a három leánynak és mivel ezek is igyekeztek kedvesek lenni hozzá, életében először lett bizalmasabb a másik nemmel és találta meg újra a szavát.

Mi pedig éppen inteni jöttünk téged, hogy ne egyél sokat - fordult Greta Miller Lujzához - és mi magunk is újra eszünk. - Szívből kacagott. - Pedig torta, pástétom és mindenféle sütemény vár ránk a Kittynél.

- És amellett még táncolnunk is kell! - szólt Hortense. - No, én csak annyit mondhatok, hogy segítsen meg az ég!

Clyde bájosnak találta a száját, főleg akkor, amikor mosolyogva félrehúzta és égész magánkívül lett tetszésében és elragadtatásában. Gyönyörűnek, csodaszépnek látta és csupa lelkesedésében túl gyorsan fölhajtotta a kávéját és majd megfulladt rajta. Nevetett és ellenállhatatlan jókedvet érzett.

Hortense ebben a pillanatban odafordult hozzá és így szólt:

- Látjátok, mit csináltam?

- Ez mind semmi - felelte Clyde hirtelen ihlettel és a gondolatok és ötletek valóságos áradatával. Merésznek és bátornak, habár kissé nevetségesnek is érezte magát a leány iránt tanúsított csodálatában és hozzátette: - Úgy látszik, egészen elszédülök a sok szép arctól itt körülöttem.

- Csak ne jelentsd be oly gyorsan a vereséged, Clyde - kiáltotta Ratterer vidáman.

- Ez a vad társaság akkor rád szabadul és követelni fogják majd tőled, hogy mindenhová elvigyed őket. Jobban teszed, ha nem kezdel el velük.

Ratterer Lujza azonban nem zavartatta magát a fivére szavaitól és megkérdezte:

- Úgy-e, tud táncolni, Griffiths úr?

- Sajnos, nem - felelte Clyde, akit ez a kérdés újra visszavitt a valóságba és most nagyon sajnálta, hogy ezzel valószínűleg hátrányba kerül a társaság előtt. De bárcsak tudnék most! - tette hozzá lovagiasan és szinte kérő hangon és hozzá először Hortense Briggsre, azután Greta Millerre és Lujzára nézett.

Mindnyájan úgy tettek, mintha nem vették volna észre a sorrendet, noha Hortense dagadozni érezte keblét a büszkeségtől. Clyde nem valami nagyon tetszett neki, de mindenesetre jelentett valamit ily szépen és könnyen diadalmaskodni a többieken. És azok is érezték ezt.

- Igazán kár - fűzte hozzá kissé hűvösen és fölényesen, miután már tudta, hogy ő a kiválasztott. - Különben Tommal együtt elkísérhettek volna bennünket. Kittyéknél többnyire csak táncolnak.

Clyde rögtön mélyen elszomorodott a gondolaton, hogy ez a leány, aki a legjobban tetszett itt neki, oly könnyedén kitörli kívánságaiból és terveiből, csak azért, mert nem tud táncolni! Ennek csak az otthoni neveltetése volt az oka. Megvertnek és kijátszottnak érezte magát. Milyen tökfilkónak gondolhatja, hogy még táncolni sem tud! Ratterer Lujza is kissé zavartnak és közönyösnek látszott. Greta Miller azonban, aki távolról sem tetszett neki annyira, mint a másik kettő, segítségére sietett:

- Ó, nem olyan nehéz megtanulni, és ha akarja, vacsora után pár perc alatt megtanítom. Csak néhány lépést kell tudnia és azután velünk jöhet, ha akar.

Clyde nagyon hálás volt ezért és meg is mondta, mert elhatározott szándéka volt, itt, vagy máshol, az első alkalommal megtanulni táncolni. Kérdezte magában, hogy miért is nem járt már eddig is tánciskolába. De ami most legjobban bántotta, az Hortense látszólagos közönyössége volt, noha világosan elárulta néki, hogy szépnek találja. Talán az a korábban említett Bert Gettler volt az oka, hogy nem tudott iránta érdeklődni. így nem volt sohasem szerencséje ebben a dologban. Istenem!

Mihelyt azonban a vacsora véget ért és míg a többiek még beszélgettek, Hortense volt az, aki föltett egy tánczenés lemezt a grammofónra és kitárt karral jött oda hozzá, azzal a szándékkal, hogy nem engedi vetélytársnőjétől legyőzetni magát. Clyde nem nagyon érdekelte, vagy legalább is nem annyira, hogy úgy meg akarta volna nyerni, mint ahogy a Greta tette. De nem volt-e kellemes érzés, megelőzni a barátnőjét hódítani akaró szándékában! Megfogta Clyde kezét és túl félénknek találta, Clyde azonban azt hitte, hogy mégiscsak jobban tetszik a leánynak, mint ahogy gondolta. Mialatt a leány átkaroltatta vele a derekát, Hortense figyelmeztette a lábaira és kezdte neki a tánc első lépéseit megmagyarázni. De bármennyire buzgó és csaknem nevetségesen lelkes és hálás volt, mégsem nagyon tetszett a leánynak, aki együgyűnek és túlfiatalnak találta, bár a kedvessége miatt mégis segíteni akart rajta. Clyde nemsokára már egész biztosan mozgott vele és később Greta-vel és Lujzával is, de mindig azt szerette volna, hogy Hortense legyen a párja a táncban. Végre elég ügyesnek találták, hogy velük menjen, ha akar.

Clyde annyira csábítónak találta a gondolatot, hogy Hortense közelében lehet és újra táncolhat vele, hogy meglátszott rajta, mennyire szívesen tart velük, noha három fiatalember és köztük az a bizonyos Bert Gettler is eljött a leányokért és noha már előbb megbeszélte Rattererrel, hogy este színházba mennek. Ratterer beleegyezett a színház elhalasztásába és elindultak. Clyde csak azt sajnálta, hogy nem mehet Hortense mellett, akinek oldalán gyűlölt vetélytársa, Gettler büszkélkedett. Igyekezett udvariasnak lenni Greta-vel és Lujzával, akik a maguk részéről olyan figyelmesek voltak hozzá, hogy jól kellett éreznie magát. Ratterer észrevette, hogy kire pályázik és egyik pillanatban, amikor egyedül voltak, így szólt:

- Okosan teszed, ha nem kezdel ki ezzel a Hortense-zel. Nem hiszem, hogy valaki boldogulni tudna vele. Gettlerrel van, de másokkal is. Csak kihasznál majd és semmit sem érsz el nála.

Clyde-et azonban ez a becsületes és jószándékú tanács sem térítette el szándékától. A leány pillantása, varázsos mosolya, mozdulatai és fiatalsága egészen megbolondították és mindent megadott volna még egy mosolyáért, egy tekintetéért és kézszorításáért Pedig mindennek ellenére is olyan leánnyal volt dolga, aki nem volt állhatatosabb, mint egy molylepke és aki éppen arra a hasznos és kényelmes álláspontra jutott, hogy a vele egykorú, vagy valamivel idősebb fiúkkal fizettesse meg minden megkívánt szórakozásának és öltözködésének költségeit.

A társaság semmivel sem bizonyult többnek, mint egymásra vágyó fiatalemberek és leányok összejövetelének. Kitty Keane lakása egy szegényes ucca kis házikójában volt, kopasz decemberi fák alatt. Clyde-nek azonban, aki hirtelen szerelemre lobbant egy csinos arc iránt, maga volt a szín, forma és a költészet. És a fiúk és leányok, akiket ott talált - Ratterer, Hegglund és Hortense fajtájából -, még mindig azon erély, merészség és bátorság mintaképeinek tűntek föl előtte, melyek birtokáért akár a lelki üdvösségét is szívesen föláldozta volna. És elég különös, hogy új ismerősei bizonyos idegessége ellenére is hamarosan bevonták minden szórakozásukba. Ez alkalommal olyan leányokat és fiúkat ismert meg, aminők szerencséjére, vagy szerencsétlenségére nem kerültek még addig a szeme elé. Jártak ott például egy érzéki táncot, amelyben Hortense, Lujza és Greta a legnagyobb biztonsággal és nemtörődömséggel részt vettek. És ugyanakkor néhány fiatalember útipalackokban whiskyt hozott magával, melyekből nemcsak ők maguk ittak, hanem különbség nélkül, más fiúkat és leányokat is megitattak.