Imreh Anett

Jó lesz!

El camino kicsit másképp!

Copyright © Imreh Anett, 2021

Borítóterv:       Sandwiese Schwestern

Szerkesztette:       Sandwiese Schwestern

Nyomda:             Kontraszt Plusz, Pécs

ISBN 978-615-01-3488-8

www.anettcamino.com

Minden jog fenntartva

A könyv tartalma szerzői jogi oltalom alatt áll. A könyv személyes használatot meghaladó mértékű, bármilyen felhasználása kizárólag a szerzői jogok tulajdonosának Imreh Anettnak az előzetes írásos engedélyével történhet. A felhasználó kizárólag saját felhasználásra jogosult, a könyv terjesztésére, kereskedelmi forgalomba hozatalára nem. .A könyv teljes egészében szerzői jogvédelem alatt áll, abból bármely részt kivágni, azt a részt nyilvánossághoz bármely módon újraközvetíteni tilos.

Joginyilatkozat

Az ebben a könyvben foglaltak a szerző saját tapasztalatait tartalmazzák. Tekintettel arra, hogy a szerző hatáskörén kívül esik az, hogy a könyvben foglaltakat hogyan alkalmazza, értelmezi, a szerző nem vállal felelősséget az olvasó tapasztalataiért, élményeiért.

Előszó

-      Huh, kész vagyok az írással, de most már egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy megosszam e…

-      Tudod miért kellene? Mert aki megjárta az utat, annak jó lesz visszaemlékezni, aki hezitál, azt motiválni fogja, hogy elinduljon végre, aki meg nem tud valamiért elmenni, az legalább így átélheti.

-      Jó, hát így nézve persze tényleg lehet értelme, köszi a bíztatást Melcsi, átgondolom, aztán meglátjuk mi lesz.

Kedves leendő útitárs, mint látod, a megosztás mellett döntöttem. Ha most velem tartasz, Életem Nagy Kalandjára jössz velem, lesz sok nevetés, sírás, félelem, boldogság és önirónia dögivel. Az érzelmek roppant széles skáláját fogjuk bejárni együtt.

De áhtung! Ez nem vallásos út lesz, csak egy hétköznapi ember útja. Köszi, ha ezt a helyén kezeled. Ami még fontos: roppant kelekótya vagyok, emiatt megkérlek, hogy ne használd útikönyvnek az irományom. A helyszínek simán felcserélődhettek a fejemben, de annyi élményem volt minden egyes nap, minden egyes órában, hogy inkább azokat mentettem le a memóriámba és nem a helyszínek földrajzi sorrendjét. Profi sem vagyok, mint azt majd látni fogod, tehát ne morogj, ha hibát találsz, mert lesz benne, csak engedd, hogy a történet magával vigyen. Mert főleg az érzéseket/élményeket szeretném veled megosztani.

A könyv motivációs és szórakoztató célból készült, meg magamnak, ha majd szenilis leszek... Ha esetleg némely dologban pontosabb információt szeretnél, látogasd meg kérlek a guglit, üsd fel az enciklopédiát, kérdezz profiktól, a jósnődtől, a szomszédtól, a kávézaccodtól, szóval akiben, vagy amiben megbízol.

Hogy toppoljam az élményt, minden fejezet végén QR kódokat fogsz találni, amit, ha megnyitsz, a saját magamnak készített mini videókat fogod találni. Hangyányit sem profi, de szívesen megosztom veled, hogy lásd is, amiről mesélek neked.

Az írásban szereplő minden helyszín és szereplő létezik, a történet a valóság műve. Meg az enyém, de ezt inkább ne itt folytassuk, hanem induljunk el végre...

2019.06.24. Hétfő 00.nap: Utazónap Eger-Budapest-Brüsszel-Bilbao-Irun

14:30 körül,

Bilbao Termibus buszpályaudvar

A fiatal nő tanácstalanul járkált az idegen város buszmegállójában egy nagy hátizsákkal a hátán. Eléggé ijedt volt, mert a hely tele volt olyan alakokkal, akik nem igazán tűntek az utazó közönség tagjainak, ezért egy percre sem vált meg a hátizsákjától. Mert most abban volt mindene. MINDENE.

Az övtáskáját szorosan fogva próbálta megtalálni a buszt, ami majd tovább viszi a végcéljához. Ide-oda mászkált egyre idegesebben a sok különböző színű és feliratú jármű között, amik épp beálltak, vagy amire épp fel vagy leszálltak az emberek, de hiába kereste, nem volt köztük az övé. A járata indulása 14:25-re volt kiírva és bár a nő pár perc késéssel érkezett, azért reménykedett, hogy hátha mégis eléri. De a busz nem volt ott. A még otthon olvasott információk szerint a következő majd 4 óra múlva jön. A buszokról most a váró felé siklott a tekintete. Felmérte, hogy hova álljon addig a közepesen nagy pályaudvaron, ahol eléggé messze van mindenkitől, de azért majd kényelmesen elolvashassa a begördülő buszok tábláját.

Egyelőre nem találta a helyét, ezért tanácstalanul sétálgatott. Az idő szürke volt, de nem esett, így nem kellett a pályaudvar fedett részébe mennie, ahol a legtöbben voltak. Végül a senki által nem kultivált legszélső járdaszigetet választotta a buszállások mellett. Odament, nekidőlt egy lebetonozott korlátnak és lassan erőt gyűjtött. Hajnal óta úton volt és bizony már kezdte érezni a fáradtságot, amihez most egy kis félelem is társult. Minden kaland 1 lépéssel kezdődik és ma hajnalban, először az életében kilépett az otthona ajtaján és ő ma megtette azt A Bizonyos Lépést. De e pillanatban egyáltalán nem volt benne biztos, hogy ez tényleg olyan jó ötlet volt e…

Pedig milyen meggyőzően tudta odahaza az érte aggódóknak mondani, hogy: “de hát nem a dzsungelbe megyek”, “Európában maradok”, “kultúr országban leszek”, „sok nő megy ott egyedül és nem történik velük semmi baj”. Most persze egyedül, bizonytalanul itt állva, a mindig hangos és pezsgő fészkétől távol, egyszeriben nagyon távolinak tűnt az otthon, a család és az általuk nyújtott biztonság. Rágyújtott. Ez a rutin kicsit megnyugtatta.

Azon gondolkodott, hogy az örökös félelmét muszáj lesz valahogy féken tartania, hisz nem csinálhatja végig a tervét, ha már most így remeg, csak mert egy idegen buszmegállóban van. Hatalmas erdők, mezők, hegyek és reeeeeengeteg idegennel való találkozás vár most rá. De hiába erőltette magára a nyugalmat, a fejében oly rég “jól működő” félelem hulláma lassan kezdte elönteni. Az utóbbi időben volt egy trükkje, hogy ezt blokkolja. Ez hol működött, hol nem. Figyelemelterelés.

Gyorsan szétnézett és egy nagy táblát látott meg, amin az állt: „Estadio San Mames “, és mutatta is az irányt, hogy merre kell menni. Tehát az Atletic Bilbao futball csapatának stadionja itt van valahol a közelben. Kezdésnek jó lesz, irány megnézni! Meg ami még belefér a következő 4 órába itt a környéken. Érezte, hogy ezzel a gondolattal szépen kitrükközte a közelgő pánikot és kezdett is szépen megnyugodni. Elszívta a cigarettát és már épp egy kukát keresett a csikknek, amikor váratlanul bekanyarodott a busza. Olyan 10-15 perces késéssel. Kétszer is megnézte, de igen ez volt az. Nem tudom, hogy tényleg így volt e, de mintha egyszeriben a nap kisütött volna, a színek visszatértek a világba és hirtelen sokkal szebb lett minden körülöttem.

Igen, én voltam az a nő és én álltam ott nagyon megkönnyebbülve. Irunba igyekeztem. Ma még autóval, repülővel, busszal utazom, de holnaptól egy naaaaaaaaaagy séta vár rám. A várost átszelő buszon ülve már gyorsan megnyugodtam és érdeklődve néztem az elsuhanó kisebb, nagyobb utcákat, épületeket, hidakat, embereket. Most már örültem, hogy egy hét múlva újra itt leszek és akkor majd nyugodtan megtudom nézni a Baszk fővárost. Erre persze újabb aggodalmaskodó kérdés-özön indult el bennem: vajon ide fogok érni.? Bírni fogom az utat.? Milyen élményeim lesznek ekkorra.? Jó fejekkel fogok találkozni.? És én jó fej tudok majd lenni…? Ahogy ezeken morfondíroztam kikanyarodtunk a part felé és megláttam a Kantábriai tengert️. Gyönyörűséges látvány volt, elő is kaptam gyorsan a telóm és csináltam pár képet a mozgó buszon, amivel valószínűleg nemigen nyernék semmilyen díjat, de amikor nézegetem őket, engem újra és újra elönt az a különleges öröm, amit ekkor éreztem️…

Amíg én egyik ámulatból a másikba estem, a mellettem ülő csinos spanyol lány engem nézett, majd egy idő után meg is fogalmazta hangosan a kérdést, hogy: mi végre van rajtam ez a túraöltözet, csak nem túrázni akarok.? Először azt hittem viccel, de aztán rájöttem, hogy komoly a kérdés. Mondtam neki, hogy a Camino északi startpontjára, Irunba igyekszem, mert holnaptól zarándok vagyok. “Mert az itt van.?” -kérdezte tök komolyan. “Igen.” -válaszoltam. Szeretek a spanyoloknak segíteni.

Anno az egyik Real Madrid meccsen, Madridban, a stadionban is pont hozzám jött segítséget kérni egy spanyolajkú sportrajongó társ, hogy hová kell ülnie, csont nélkül ránéztem a kártyácskájára és Pudlicc Aladár házmester magabiztosságával mutattam meg neki, hogy hol a helye. Mert amúgy tudok én határozott is lenni, ha akarok. Most, hogy már megnyugodtam, eszembe jutott az előző buszsofőr, aki a Bilbao-i reptérről hozott be a városba. Pontosabban sofőrök.!

Az történt, hogy a helyi járatú busz elindult a reptérről. Eddig semmi különös. Na de aztán a harmadik, vagy negyedik megállóban az előttem ülő sofőr egyszer csak felpattant a vezetőülésből, összepakolta a motyóját és csak úgy leszállt az utasokkal együtt… Hát mit mondjak, nem voltam valami boldog... Brüsszelből a gépem késve indult, szóval most egy hajszálon múlott, hogy odaérek e időben a belvárosi nagy buszmegállóba és elérem e az Iruni buszt, erre ennek pont most kell felmondania…! Nem hiszem el… Már épp azon agyaltam, hogy vajon mennyire lehet nehéz egy idegen városban egy helyi járatú buszt elvezetni, amikor felszállt egy másik férfi, beült a sofőrülésre és minden csinnadratta nélkül elindultunk. Áhá, szóval itt így néz ki egy műszakváltás. Mondjuk jobban járt mindenki, hogy aznap nem nekem kellett az A3247-es Bilbao-i buszt vezetni…

De ugorjunk vissza a már Irunba tartó szerencsésen elért buszhoz. Sohasem hallott kis városokon, magas hidakon és San Sebastian-on mentünk keresztül. Micsoda kaland...! Nagyon izgatott lettem, úristen! Úristen! Itt vagyok!!!! Eddig csak könyvekben olvastam ezekről a helyekről és most ITT vagyok.! Én.! Már elengedtem magam, bazsalyogtam bőszen és szívtam magamba a tájat, ami szépséges volt️. Menni fog ez!

A busz 16.00 óra körül gurult be velem Irunba. Ahogy szedtem ki a motyómat a csomagtartóból megláttam a többi hátizsákos zarándok kollégát is, akik amúgy ugyanerről a buszról szálltak le… Biztos ott voltak Bilbao-ban is a buszmegállóban, de én akkor még elborult elmével rendelkeztem és őket is rablógyilkosoknak láttam… (bocsi…) Ahogy a járművet épp megörökítettem, megszólított az egyik szintén erről a buszról leszálló hölgy: “Te is magyar vagy?” Meglepődtem. Honnan tudja itt valaki az én nemzetiségemet?

A megoldásokat nem kell beküldeni a szerkesztőségbe, a kérdésre a válasz: a mindenhová elhurcibált piros pöttyös sapim árult el. (A buszon elhangzó tört-angol nyelvű beszélgetés a spanyol lánnyal, nem tévesztett meg senkit, nem azonosítottak II. Erzsébettel...) Szóval egy középkorú nő állt velem szemben, csíkos felsőben, túragatyóban, egy aranyos kis kalappal a fején és egy nagy mosollyal a száján.

Így találkoztam Michaelával, akivel innen már vidám csevej közepette együtt mentünk a szállásra, ugyanis ő is ugyanoda tartott ahová én. Az első Albergue-m️ felé (ejtsd: alberge, zarándok szállás). Nagyon (NAGYON-NAGYON!!!!!) reméltem, hogy lesz ágy számomra, hisz itt nincs foglalás. Igen, ez itt nagyjából így megy. Ezer kilométereket utazol vakon és reménykedsz, hogy lesz ágyad. (Foglalhatsz persze privát Albergue-ben, de én olyan igazi zarándokságot terveztem egyelőre, egyszerűbb körülményekkel.)

Pár utcát átszelve meg is találtuk a fésűs kagylóval jelzett közepesen nagy házat. Óvatosan léptem be. Bent egyszerűen, de praktikusan volt berendezve, szinte vadi új volt minden, otthon olvastam, hogy nemrég nyitottak meg. Tágas előtér, pár valahová vezető ajtó ilyen távolságból számomra elolvashatatlan felirattal, jobbra egy nagyobb asztal rajta papírokkal, tollakkal, egy monitorral, 2-2 kényelmes, de egyszerű székkel a két oldalán, mellette pedig egy lépcső vezetett felfelé. Két idősebb önkéntes beszélgetett belépésünkkor az asztalnál, az előttük lévő számítógép monitorjára mutogatva. Egy Hospitalera (az az női önkéntes) és egy Hospitalero (férfi önkéntes). Ahogy meglátták a bizonytalan belépőmet intettek, hogy nyugodtan fáradjunk beljebb, van még bőven szabad ágy és szívesen befogadnak mára.

Mindezt spanyolul. Akkoriban még nem volt olyan kirívóan jó a spanyolom () de ezt én mind megértettem. Az én szemszögemből ez így nézett ki: szemkontaktus, sűrű integetés a kézzel, majd a fogadó székre mutogatás, közben kedves spanyol szóáradat és mosoly. Nagyon örültem a helyzet ilyetén alakulásának, nem gondoltam, hogy ez ennyire gördülékenyen fog menni. Előtte ugyan próbáltam az alkalomhoz illő spanyol tőszavakat tanulni, de ezek után már nem villantottam meg a kb. 10 szavas szókincsemet, majd lesz még lehetőségem makogni...

Nna de vissza a boldogsághoz: van ágyam️!!!! Elkezdtük az első felvételi procedúrámat. Elkérték a személyimet, aminek a számát a nevemmel együtt beírták egy naplóba, majd a zarándokigazolványomat, amibe a saját pecsétjüket bestemplizték és tollal beírták az aktuális dátumot. Megvan az első pecsétem️! Igaz, még nem sokat gyalogoltam érte, de ha számít, fél Európán viszont átutaztam️.! Szóval pikk-pakk bestemplizték a kezdő oldalra, hogy ők lettek a startpontom. Ezután a Hospitalero felkísért az egyik hálóterembe és bemutatta nekem az első ágyam️.

A nagy helyiségben lévő 6-8 emeletes ágyból a jobb egyes felső lett az enyém, a hozzátartozó nyitott hátizsáktartó polccal. És én nagyon örültem neki. Mert van!!!! Az első délutánom zarándokok között. Kicsit fura volt, de olyan jó-fura. Páran voltunk újak, a profik a fenti szobákban aludtak, vagy a lenti padon ültek, a kertben ejtőztek, beszélgettek, vagy a konyhába főztek. Jó páran voltak. Ez egy 60 ágyas Albergue és most kb. félig volt teli. Egyelőre nagyon bénának éreztem magam. Az egyetlen ismerőst kb. fél órája ismertem meg, de azért pozitív voltam.

Pakolásztam kicsit a zsákomat, aztán Michaélával elmentünk a városkát megnézni. Pontosabban a városkákat! Mert Irun és Hendaye egybefolyik. Az egyik spanyol, a másik francia város. A köztük lévő Bidasoa folyó ugyan elválasztja, de pár híd azért össze is köti őket. Nekünk az egyik híd volt különösen fontos, amelyet hamarosan meg is látogattunk. Azon kívül, hogy földrajzilag roppant érdekes volt, hogy az egyik vége Spanyolország, a másik meg már Franciaország, nekünk még azért volt különleges, mert ott volt a mi startpontunk is az App szerint.

Sútingoltunk a hídon elhelyezett kagylós táblánál egy kicsit, majd kellemesen elcseverészve tovább sétáltunk, megnéztük a kis Fácán szigetet, ami a 2 ország között van és amin rendkívül békésen osztoznak jó rég óta: fél évig a spanyoloké, fél évig a franciáké, nincs vita. Roppant szimpatikus hozzáállás, nemdebár.? Dedebár. Mert ők nem franciák, vagy spanyolok, hanem Baszkok. Majd elsétáltunk a boltba vásárolni.

Gyümis sör, nasi, kaja egy fél szatyorral. Szokás szerint vásároltam. Mint itthon️… Nem ez volt a legjobb ötletem, de szerintem ezt a hibát minden kezdő elköveti️‍. Nem kocsival vagyok és ennyit nem fogok tudni elfogyasztani, viszont valakinek cipelnie kell majd, aki hát ugye jelen esetben: én leszek. (A felesleges vásárlással kapcsolatos megvilágosodás a másnapi forró, hegymenetben sikeresen megtörtént...)

De térjünk vissza: hősnőnk ekkor még mit sem sejtve, könnyed mosollyal az ajkán sétálgatott a közepesen nehéz pakkal a kacsójában. Sok mindent kellett még ekkoriban megtanulnom és nyugodjunk meg, hogy nem ez volt a legnagyobb hiba, amit elkövettem‍… Szóval ahogy visszaértünk a szállásra kiültünk mi is az Albergue elé, a padra, ahol írtam az otthoniaknak, hogy rendben megérkeztem, minden faszácska, eddig rendkívül jól megy nekem ez a zarándokság. Azután még beszélgettünk, iszogattunk Michaelával. De lassan elért minket a fáradtság és egyre csendesebbek lettünk. A nap már lemenőben volt. Egyszer csak megjelent a házból egy fiatalember egy gitárral a kezében, leült a velünk szemben lévő padra és egy fantasztikusan érzelmes játékkal lepett meg minket. Élvezettel hallgattuk. A muzsika hallgatása közben megláttam a sárga nyilakat a kapunkon. Mostantól ez a jel fogja vezetni az életem… Vajon hova fog vezetni…?

Érzésekkel teli nap volt.

A napi izgalom/koncentráció/félelem/megnyugvás/boldogság lassan kezdte éreztetni a hatását, kezdtem végképp kimerülni, elmentem tusolni, majd megörökítettem gyorsan az első napot a naplómban. Ilyet tini korom óta nem csináltam, ennek megfelelően eléggé döcögősen indult az írás, de aztán belejöttem, és csak körmöltem amíg rám nem szólt a Hospitalera, hogy 22.00 óra van, lámpaoltás, nyomás aludni! Persze mindezt nagyon kedvesen. (Szemkontaktus, karórára mutogatás, szigorú arckifejezés, hálótermek felé mutogatás, spanyol szóáradat.) Akkor én “bocsika” arckifejezéssel gyorsan összepakoltam az irkámat és csendesen felmentem a szobába a 12-16 darab hálótársamhoz és rövid fészkelődés után beájultam az első ágyamba️.

Költés:

Napi kaja, ital, vásárlás:20€

Albergue: 10€ (donativo, az az adományos)

2019.06.25. Kedd 01. nap: Irun - San Sebastian Ulia

Az első má’ tényleg gyaloglós nap. Reggel az ébresztő előtt keltem 5:17-kor. Kipattant a szemem és egyből tudtam, hogy hol vagyok. AZ Úton. Az, hogy izgatott voltam nem kifejezés.! Zarándok leszek! Ma! Tűzkeresztség! Indul a mandula meg minden.!!!!!! 25 kilométer van előttem és állítólag az egyik legfantasztikusabb szakasz, ami egyben igen kemény is lesz az előrejelzések szerint... Ezeken kívül még egy fontos ok a nagy izgalomra: most jön az ugrás az ismeretlenbe…

Az aggódásomat ügyesen törték meg a menedék tegnapi kedves önkéntesei, akik finom kávéval, friss pékáruval kínáltak kedvesen, amint kinyitott a konyha. Addig lent ültem a padon, nézelődtem és: izgultam-boldog voltam-izgultam-boldog voltam és így tovább, míg az önkéntesek nem szóltak, hogy irány reggelizni.! Elfogadtam a reggelit. Meg az ölelésüket is indulás előtt. 1-2 finom lekváros croissant és egy csupor finom kávé után már pozitívabb voltam.

Ebben a hangulatban indultam el együtt Michaelával, akinek nem ez az első útja. Nagyon jó volt egy tapasztalt zarándokkal együtt menni, aki tudja, hogy mi itt a dörgés. Kiléptünk a kapun és elkezdtük követni a jelzéseket. Mint egy gyerek, annyira örültem minden egyes megtalált sárga nyílnak, amik amúgy tömkelegével voltak kitéve, hogy még a legdinkábbak is a helyes irányba menjenek. Fotóztam is serényen őket. Volt Santiago-s tábla is: “Santiago de Compostela 827 Km”. Nagyon-nagyon messze van még...

Lassan kiértünk a városból és a hegyek felé vettük az irányt. Az út alján még megláttam egy szép, nagy, hivatalos jelzést és természetesen azt is lefotóztam. Közben bocsánat kérően mondtam Michaélának, hogy ILYET még nem fotóztam, bocsánat, de ezt IS muszáj megörökítenem. Merthogy eddig alig haladtunk a fényképezgetéseim miatt, erre ő mosolyogva közölte, hogy PONTOSAN emlékszik a saját első napjára, tehát ha szeretném készít rólunk még közös képet is.! Szerettem volna. Boldog-grimaszos kép lett, mint a tegnapi a hídon a táblával. Aztán már télleg elindultunk felfelé a fákkal szegélyezett kaptatókon és ezután már csak ha megálltunk valamiért, akkor dokumentáltam. Kb... Nemsokára egy árnyas kúthoz értünk, ahol visszanézve megláttuk a már a lábaink alatt fekvő Vizcaya-i öblöt, a partjainál elterülő tegnap megismert városkáival️. Lenyűgöző volt a látvány️…

Újabb erdei ösvény jött, majd valamelyik magassági szint elérése után kiértünk az erdőből és megjelent a jobb oldalunkon a tenger️…. Nagyon fura volt a Nagy Kékség mellett menni, de pont emiatt jöttem erre az útra. Mindig is megnyugtatott a víz. Csendben kísért onnantól az oldalamon, én meg folyton szerelmesen néztem újra és újra️…

A Jaizkibel hegyvonulat sem okozott csalódást. Tényleg lenyűgöző. És tényleg megerőltető.! A távoli hegyek a bal oldalamon is lélegzetelállítóak voltak. Időnként elmentek mellettünk más zarándokok, akikkel mosolyogva köszöntöttük egymást egy “Buen Camino” -val (jó utat). Tök jó volt mondani is és hallani is. Itthon azt hittem, hogy ez a fajta zarándok köszöntés már biztos kikopott, hogy nem használják már, de hál istennek a mai napig folyamatosan megy️.! Ha meghallottam egyből elmosolyodtam és szívesen válaszoltam is rá egyből: Buen Camino! Ha akkor, ott kaptam volna egy indián nevet, akkor az tuti a Boldog Bazsalygás lett volna.!

Valamikor a délelőtt folyamán beléptünk egy gazda elkerített földjére, ahol lovak legelésztek szabadon. Váó! Még sohasem mászkáltam így a lovacskák között… Egyszeribe nem tudtam betelni ennyi fantasztikus dologgal️: a tenger, a lovacskák, az előttünk felfelé kanyargó zöld ösvény, a távolban meg a Pireneusok… Asszem…. Nem biztos, de lehet, mert az is itt van valahol… Nna valami magas hegyvonulat az tuti.!

A nap már jó melegen sütött, szakadt is rólunk a víz. Itt már nem sok árnyék volt. Aznap teljesen feltöltöttem vízzel a 2 literes ivózsákomat, ehhez hozzájött a felesleges tegnapi megavásárlás, plusz a zsákban lévő egyéb összvagyonom, szóval a saját súlyomon kívül még kb. 13 kilóval battyogtam felfelé. Ekkor gondoltam át a felesleges vásárlás témáját magamban és vontam le a megfelelő következtetést, hogy elég lesz legközelebb csak annyit vásárolni, amit rögtön el is fogyasztok és abból is csak a legkönnyebbet…

A nyilak még itt, a hegytetőn is biztosan vezettek minket. Hol egy kőre, hol egy fára voltak ráfestve, innen tudtuk, hogy jó felé tartunk. Időnként egyenesebb lett a terep és levegőhöz is jutottunk, olyankor beszélgettünk, hülyéskedtünk, faggattam az előző útjáról Michaélát, ő meg türelmesen válaszolt. Kényelmesbe nyomtuk, néha szusszanásnyi pihenőket is tartottunk. Dél körül már kellemes, erdős részen jártunk, ott találtunk is egy aranyos kis kávézót️️, ahol már rendesen leültünk megpihenni. Ettünk, kávéztunk, dumcsiztunk, majd jól kipihenve magunkat, indultunk tovább.

Koradélután értünk be egy pici kis halászfaluba, Pasai-ba, ami egy völgyben fekszik a Jaizkibel lábánál, egy rejtett kis öbölben. Ott mondta Michaela, hogy neki a mai távja ennyi, ő mára csak eddig tervezett. Oh… Nem örültem neki, mert nagyon jó volt vele menni, no meg biztonságot is adott, szóval most akkor nélküle kell tovább mennem…? Egy pillanatig megfordult a fejemben, hogy én is megállok, de aztán átgondoltam és úgy döntöttem, hogy inkább megyek tovább, ahogy eredetileg elterveztem San Sebastian-ba. Egy lépcsőre azért még leültünk, elszívtunk egy cigarettát, Messenger kapcsolatot egyeztettünk, majd egy öleléssel további jó utat kívántunk egymásnak. Nagyon hálás voltam érte a sorsnak, hogy összefutottunk️, a kezdésnél nagyon jó volt egy tapasztalt, kedves zarándoktárssal lenni, aki gyorsan el is fogadott engem, a humorérzéke meg külön ajándék volt.! Ő volt a legelső társam ezen a csodás úton, az imádnivaló, szívbéli mosolya felejthetetlen️…

Az elválás utáni percekben az első pár lépésnél kicsit bizonytalan voltam. Most már tényleg egyedül vagyok. Végképp elszakadva az otthont (a biztonságot) szimbolizáló utolsó nem várt, de örömmel fogadott személytől is. De hát én akartam zarándok lenni és ez a dolog nem csupa móka️.! Meg kacagás️...!!!! Nos, akkoriban még a sok ilyen témájú filmnek/könyvnek köszönhetően azt hittem, hogy az igazi zarándoknak szenvednie kell. Így hát egy inkvizítor komorságával ereszkedtem le a meredek lépcsőkön a festői kis településre, ahol megtekintettem mind a 4-5 utcát. Vagy másképp fogalmazva: eltévedtem... De szerencsére a helyiek most nem kerestek új inkvizítort, ezért inkább tovább irányítottak a kis kikötő felé, ahol már várt rám egy kis hajó, ami 80 Centért átvitt a túlpartra a hivatalos út szerint.

Átérve, egy közepesen hosszú promenádra érkeztem, aminek a végén a jelek egy hosszúnak tűnő felfelé tekergő lépcsősor felé tereltek. Felnéztem és nem láttam a végét. Nagyon kívánt a szervezetem még ma egy ilyen megalépcsőzést… Ez van, nekivágtam. Ahogy egyre magasabbra értem, meg-megálltam pihenni, olyankor visszanéztem a túlparton a Jaizkibel-re. El kell ismerni, hogy tényleg csodás️.

Egy óriási hajót is megnéztem, egy másik szusszanáskor, ahogy a kis öbölből épp a végtelen, sötétkék tengerre kifut. Tovább mentem. Vagy inkább már kúsztam, mert egyre inkább egy nyugdíjas csiga tempójára váltottam. Michaela vidámsága nagyon hiányzott, csendben lépkedtem felfelé az egyre torzuló lépcsőn, aminek a végére már semmilyen lépcső formája nem volt, inkább össze-vissza rakott sárgás kövek voltak. Amikor végre valahára felértem, egy dús bokrok között futó, jól kitaposott, szűk hegyi ösvényre értem, ami zöld levelű fák közé kanyarodott (bocs, nem tudom milyen fák voltak, csak képzelj ide szép zöld fákat).

A kanyarban megkerült egy római kori kis hidat. A történelmi dolgok halhatatlansága engem mindig mélyen megérintenek️. Megálltam megcsodálni az évszázados építmény maradványait és ekkor egy másik érzés kapott el, valami boldogságféle. Zarándok vagyok️! Most már tényleg! Ahogy ballagtam előre, egyre több emberrel találkoztam, pl. egy szőke copfos, hátizsákos fiatal lánnyal egy kis kilátóban, aki kérdezett tőlem angolul valamit, de nem értettem. (Spanyollal készültem nna...!!!)

Látva az értetlen tekintetemet pantomimra váltott és a hátizsákomon lógó kagylóra mutatott és kézzel lábbal megkérdezte, hogy honnan van, mert ő is szeretne egyet. Erre én mutattam neki, hogy várjon️ és kivettem egy másik kagylót a hátimból, amit tegnap a majd későbbiekben csatlakozó páromnak, Mundinak szermányoltam az Albergue-ből (Rajmund, az antibotanikus írónő férje) és odaadtam neki. Még bőven van idő Mundinak is beszerezni egyet - gondoltam. Rövid nézelődés után ismét tovább mentem, mert lassan elkezdett ketyegni bennem az esti szállás aggasztó kérdése...

Az erdő most ugyan barátságos, de tudtam, hogy még nem állok készen egy éjszakai gyaloglásra, ne adj isten a vadonban alvásra... Merthogy este az erdő nekem vadonná válik és én ETTŐL tartottam a legeslegjobban... Így hát fáradtságomhoz mérten sikerült ismét kicsit megszaporázni a lépteimet. Egy széles erdei betonútra értem, itt már magas fák alatt sétáltam. (Igen, esetemben ekkor a “megszaporázás” inkább már csak közepes szédelgést jelentett.)

Tudtam, hogy már közeledek San Sebastian felé, de nem tudtam mennyi még és főleg, hogy én meddig bírom még fizikailag. Patakokban folyt már rólam a víz, a nehéz zsák már jó ideje húzta a hátam és a vállam, csatak víz és por voltam. Ekkor egy Albergue reklámtábláját láttam meg, de mentem tovább. A sárga nyilak a széles útról egy kanyargós földútra tereltek át, ahol én rövidesen elvesztettem a jelet.

Ijedten keresgettem mindenfelé, előre hátra járkáltam a fák között, visszamentem az utolsó jelzéshez. Igen, erre mutatott. Megint elindultam, de sehol nem találtam a következőt... Az egyetlen logikus reakciót produkáltam is villámgyorsan: bepánikoltam. Jó, mára ennyi, feladom.! Nagy levegőt vettem és visszamentem az Albergue-t reklámozó táblácskához, hátha van még 1 szabad ágy.

Rövid gyaloglás után egy szép, nagy, újszerű házhoz érkeztem és pár perc múlva megkaptam a mai ágyam. No és az első gyaloglós-pecsétemet.!!!! Egy pillanatra minden fáradtságomat elfeledve néztem büszkén a kezemben tartott igazolványomra: Ulia️ (áhá, szóval itt vagyok), alatta pedig a mai dátum tollal ahogy kell: “25.06.2019”.

A mai szállás teljesen más volt, mint a tegnapi, az egy önkormányzati volt, ez meg most egy magánszállás. Ahhoz képest, hogy otthon elhatároztam, hogy spártaian, a zarándoksághoz illő szellemben teszem meg az utat és nem fogok foglalgatni privát szállásokon... Nos elég gyorsan törtem meg ezügyben, mert most, itt, hogy úgy mondjam TÖK MINDEGY volt, lényeg, hogy végre fedél volt a fejem felett és pont.

Egy 4 ágyas, egyszerű kis szobát kaptam, közös tusolóval, asztallal. Olyan tábori jellegű. Senki sem volt a szobában rajtam kívül (Ennyit a: “vajon lesz e még nekem egy szabad ágy…?” parámról…) Kényelmesen letusoltam, kimostam minden aznap viselt ruhám, kiteregettem (ekkor következett a: “vajon megszárad e majd minden reggelig...?” című aggodalmam…). Könnyítettem a holnapi zsákomon, az az kiöntöttem a maradék 1 liter vizet az ivós zsákomból (újabb tanulság: 1 liter víz elég egy napra, az is ma plusz 1 kiló súly volt️...), kidobtam mindent, amit lehetett, ettem a tegnap vásárolt bagettből, sonkából és amit még megbírtam enni.

Ezek után kiterítettem az egyik ágyra a hálózsákom, majd elindultam felfedezni a ház másik oldalát, ahol találtam is egy nagy közös teraszt a hozzá tartozó csapossal + vendégekkel, no és ami: San Sebastian-ra néz…! És nem is akárhogy… Csodás kilátás volt fentről a városra️…! Nna.! Ezek szerint majdnem sikerült beérnem és bár mégsem, baromi közel voltam ám hozzá️.! Így sikerként értékeltem a mai teljesítményemet. Kértem is egy pohár hideg, csapolt győzelmi sört a pultos fiútól és a naplómmal együtt kiültünk nézni a csodás öblöt és a csodás San Sebastiant️….

Te is észrevetted már, hogy ilyen pillanatokban milyen finom minden.? Bár az utolsó szakasz mentálisan nem volt bántóan kellemes, azért összességében mégiscsak itt vagyok és már újra jól érzem magam, a legfőbb cél pedig pontosan ez.! Minden napra. Az már csak hab a tortán, hogy most már, tusolás után fizikailag is jól érzem magam újra, van ágyam is és a Jaizkibel-t is teljesítettem.! Szóval mától már hivatalosan is zarándok vagyok és erre koccintottam is magammal!

Aztán magabiztos üzenetet küldtem a Drágáimnak, hogy minden nagyon jól megy, kézben tartok mindent, ne aggódjanak miattam. Majd csendben leírtam a kételyeimet, de a bizakodásomat is a naplómba: hogy semmit nem tartok kézben, sodródom, nem tudom mi, hogy lesz, gyakran megijedek, de valami mégis azt súgja, hogy most ez így van jól. Aztán jó ideig tervezgettem a holnapi etapot, a mostani, terven kívüli korai megálló miatt, majd amikor ezzel is végeztem, hátra dőltem és hosszasan élveztem újra a kilátást… Amikor hűvösebb lett, elsétáltam a szobámba, ott szépen eltorlaszoltam az ajtót egy székkel (mert mindenre megvan a megfelelő paranoiám… ez az egyik szuperképességem...), aztán bebújtam a hálózsákomba. Az öböl felől érkező hűvös tengeri szél altatott el️.

Költés:

Kv, süti délben:4€

Albergue: 22€

sör:3€

2019.06.26. Szerda 02. nap: San Sebastian Ulia - Zarautz

Tapasztalt zarándokként vettem az irányt reggel 7 körül San Sebastian felé, hisz már 1 napja úton vagyok...! Túléltem az eddigi megpróbáltatásokat (amik főleg csak a saját fejemben léteztek…) és lassan egyre magabiztosabb lettem. Pár perces séta után a tegnapi zavaros ösvényhez értem, ami ma csodák csodájára egyértelműen vezetett. Nem, nem jött ide senki este kijavítani a jelzéseket, hanem én voltam friss és pozitív.

Vígan ballagtam a hol hosszú egyenes, hol girbegurba szűk, fákkal szegélyezett, árnyas földúton. Amikor is, egy távolabbi kanyar mögül egy 2 méteres foxi futott egyenesen felém.! Hát ennyit a pánik elengedésről… A sátán kutyája gyorsan közeledett felém, a vér meghűlt az ereimben, lassított felvételként sétáltam előre. A kutya egyre közelebb ért, amikor egyszer csak felbukkant mögötte egy férfi kényelmesen sétálva. Megláttam a kezében lógó pórázt. Egy hangyányit megkönnyebbültem, de nem eléggé. Ahogy a kutya egyre közeledett hozzám, próbáltam láthatatlanná válni. A mutatvány tökéletesen sikerült, mert úgy szaladt el mellettem, mintha ott se lettem volna. Kicsit fellélegeztem‍. Ahogy távolodott tőlem, mintha össze is ment volna... Jó, nem volt 2 méteres, de foxi volt️.!

Ez valami varázs ösvény lehet itt, eltűnő jelekkel, meg óriás kutyákkal nna.! Há’ mit tudom én‍… A sors ekkor nagyon megjutalmazott a hihetetlen hidegvéremért (). A következő kanyarban szétnyílt a dús zöld növényzet a jobb oldalamon és lélegzetelállító kilátást kaptam a már közeli öbölre️… Fotóztam, aztán mentem tovább. Egy hosszú lépcsősor vitt le a városba. Mint ekkor kiderült, kb. fél órányira a célváros előtt álltam meg tegnap, de nem bánkódtam, hisz klassz helyen voltam!

Ahogy haladtam a kis külvárosi utcán, egy házhoz értem, ahol egy tündéri kecske állt a kapuban, felette meg egy táblán az állt (szerintem), hogy “harapós kutya” és egy vadul ugató kutya képe is rajta volt a behatolók elrettentésére. Néztem, de sehol nem volt egy fenevad se, csak ez a csendben álldigáló kis kecske. Vérkecske lenne.? Aztán rájöttem a megoldásra: biztos hiány van a boltokban a: “Vigyázat! Tündéri kis kecske️!” táblából…

Rövid séta után, az öbölhöz leérve nem tudtam mit nézzek, a tengert, vagy a szépséges kis városrészt. A várost választottam elsőre. Semmi ronda, magas beton építmény, ellenkezőleg: kellemes spanyolos középmagas, középrégi házakat láttam, ápolt parkokkal, pálmákkal, aranyos, tiszta utcákkal. Nagyon tetszett. Aztán jött az öböl, amit eddig még csak fentről láttam. A korláthoz léptem és bár felhős volt az idő, nem az a tipikus napfényes tengerparti hangulat volt, én mégis elvarázsolódtam, csak álltam ott és néztem/hallgattam ezt a reggeli szépséget, ahogy a hullámok nyugodt ritmusban mosták a partot…

Aztán a botjaimat a fémkorláthoz támasztottam, elővettem a telefonom, hogy mozgó filmet is csináljak róla, hogy bármikor újra átélhessem. Ahogy videóztam, a botjaim lassan, zörögve ledőltek a korlátról, de nem hagytam abba a videózást, hogy elkapjam őket, hisz nem porcelánból voltak, gondoltam befejezem a felvételt, majd aztán utánunk kapok. De nem így történt. Egy helybéli hölgy pont akkor ment el mögöttem a sétányon, amikor én átszellemülten filmeztem, ő meghallotta a botjaim zörgését, automatikusan odalépett és csendben visszatámasztotta őket a korláthoz. Őrület.! Annnnnnyira imádom a spanyolokat, hogy elmondani nem tudom ️...!!!!!!! Megköszöntem️.

Felnéztem még egyszer a dombra, ahol a tegnapi szállásom volt, majd egy hálával teli pillantás után tovább indultam. Az öböl után egy forgalmas, autós és gyalogos hídhoz értem, ami egy hangulatos, széles, magas fákkal szegélyezett, belvárosias sétáló utcához vezetett, több kisebb-nagyobb bolttal természetesen. Nem volt tömeg, a lassan induló várost láttam, főleg áruszállítók pakoltak, néhányan igyekeztek valahová. Én meg néztem őket. Meg folyamatosan dokumentáltam.!

Szerintem itt már Michaela is agyfaszt kapott volna tőlem, ha itt lett volna most velem, mert lényegében, amit megláttam, azt egyből le is fotóztam, szóval MINDENT IS, így baromi lassan haladtam. Egy négyes zarándokcsapattal is összefutottam (haha futás…), akik látva az extrém fényképezés mániámat, táplálva azt, felajánlották, hogy csinálnak rólam néhány képet. Nos, amit ők nem tudtak, hogy én sajna abszolút nem tudok természetes arcot vágni, ha fotóznak. Inkább grimaszolok mintsem mosolygok. Sejtettem, hogy most is idétlen leszek a képen, de azonnal belementem, hogy egy újabb béna kép legyen rólam, csakhogy ezúttal San Sebastianban️.! (Szelfikkel is sokszor próbálkoztam ezen a gyönyörű helyen, amik az elvárásaimnak megfelelően szörnyűek is lettek…).

Ezután egy kis kávézóba beugrottam egy karamellás kávéért, amit úgy terveztem, hogy majd valahol egy padon ülve kényelmesen megiszok. Nem is sejtettem, hogy milyen szépséges helyen fogok erre a célra helyet találni, az utca ugyanis egy újabb gyönyörű öbölhöz vezetett, amit egy alig végelátható korzó futott körbe. Őrület, hogy itt így garmadára vannak a szebbnél szebb öblök…

Leraktam a zsákom az egyik üres padra, kényelmesen elhelyezkedtem és elkezdtem a finom illatú, forró kávémat kortyolgatni, közben szívtam magamba a környezetem. Néztem az embereket, a hosszan előttem kanyarodó sétányt, aminek a fehér korlátja gyakran megszakadt, hogy sok kis lépcsőn le lehessen menni a partra. Nincs belépő meg ilyesmi, bárki, bármikor mehet strandolni, sportolni, akármizni a vízhez. Lenn, a tenger és a part találkozásánál már páran futottak is, kicsit feljebb, a homokos részen meg egy csapat gyerek ült körbe szörf gúnyába és egyelőre a finom homokkal játszva hallgatták a felnőtteket.

A part korláthoz közeli részén valaki valamit a homokba írt óriási betűkkel, több sorban, számomra ismeretlen nyelven, de klassz betűkkel. Csak egy szót értettem meg: “Libertad”. Szabadság️. Ahogy ott ücsörögtem, menetirány felől egyszer csak megjelent a tegnapi szőke copfos lány, akinek a Mundinak szánt kagylót odaadtam a kilátóban. Mit megjelent.! Csak úgy robogott.! Hátizsákkal.! Ahogy odaért hozzám, ő is megismert és csak annyit mondott futás közben egy kis grimasszal, hogy “Handy…” de én megértettem: a szálláson hagyta a mobilját. Uh, ki tudja honnan fordult vissza…

Ekkor bevillant, hogy: Úristen! Én vajon mindent bepakoltam reggel.? Sssszerintem igen…de majd meglátjuk️.. (Ez idő tájt már lassan, de biztosan nekem is kezdett beégni, hogy induláskor mindig jól körülnézzek, hogy meg van e mindenem.)

Ahogy megittam a kávét, kisütött a napocska. Én is lassan felcihelődtem és újra elindultam, megcélozva az öböl távoli végét. Odaérve bérelhető napozók és egy még zárva tartó strandbüfé mellett sétáltam el. Ahogy a jelek vezettek. Szűk kis utcához értem ahogy elhagytam a plázst, és bevallom roppant ügyesnek éreztem magam, amikor a lámpaoszlopokon felfedeztem a nekem szóló jeleket, tehát a nagy bámuldozásba nem tévedtem el, szuper vagyok.

Újabb lépcső jött felfelé, majd lassan kiértem a városból. Visszanéztem még egyszer erre a csodaszép városra és hátulról is dokumentáltam. Innen is gyönyörű️… Ezt Mundinak is látnia kell egyszer! Kisebb betonutakon, tündéri kis házak mellett tekeregtem felfelé, ismét a tengerrel a jobb oldalamon, amikor egy pici településre értem, ahol az utcára ki volt téve pár ósdi, de használható ülőalkalmatosság, egy kis asztallal, ivóvízzel és pecsételő hellyel. Fölötte a sziklás falra sárgával ráírva, hogy hány kilométer még Santiago (sok), hogy itt van egy pecsét és hogy “Ultreia!” (Kb.: folytassuk, menjünk tovább, menjünk magasabbra!).

Egy szintén nagy hátizsákos, közép magas, alkatilag csinos, lila kockás inges, természetes szőke haját fent kis kontyba csavartan viselő, fiatal nő állt már ott, amikor odaérkeztem és épp fényképezte a helyet. Klassz! Egy fotográfus kolléganő.! Én is megragadtam az alkalmat és készítettem pár képet. Angolul megkérdezte tőlem, hogy lefényképezzen e? Bólintottam, így újabb klassz kompromittáló fényképpel bővült a galériám. Aztán viszonozva a kedvességét, én is lefotóztam őt a telójával.

Így találkoztam Juditommal. Valahogy együtt vágtunk neki újra az útnak és pár perc angol nyelvű kínlódás közben kicsúszott „sájszé”-nál kiderült, hogy ő svájci, így németül folytattuk, ami már sokkal jobban ment mindkettőnknek. Sokat lendített a beszélgetésünk minőségén a közös nyelv, onnantól lényegébe végig dumáltuk mindenféléről szót ejtve, az utat. Délutánig jártunk hűs erdőben, forró betonúton és mi csak beszéltünk, beszéltünk mindenféléről, mintha már évek óta ismernénk egymást. Neki is jó volt a humorérzéke, bár svájci lévén nagyon visszafogottan, udvariasan poénkodott, de neki is a rám jellemző szarkasztikus humora volt. Jól megértettük egymást️.

Séta közben egy erdőben, egy forrás mellett egy csurig feltöltött elsősegély ládát is találtunk, ami direkt a zarándokoknak volt kitéve️. Aztán átkeltünk egy muslica völgyön, ami “szuper” volt, ahogy csatak izzadtan, az arcukon, karunkon, kezünkön ránk ragadva, a szánkba, fülünkbe, orrunkba beszállva kb. ezren jöttek velünk, vagy ellenünk, vagy egymás ellen, nem tudom… Mi meg a bandaháború (...?) közepette egymás szeméből törölgettük ki őket, ahogy tudtuk, mert már nem láttunk tőlük. Ezek után érthető okokból elég gyorsan megkedveltük egymást. Harcos társak lettünk a muslicákkal vívott csata után️. Itt ismertettem meg Judittal a magyar káromkodás alapjait, amit a későbbiekben még más, hasonló csatákban tovább is fejlesztettem.