Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

MÁSODIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

HARMADIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

NEGYEDIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bernhard Kellermann

ANATOL
AZ OLAJVÁROS

fordította:
Emődi Hajós Zs.

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-505-1 EPUB
ISBN 978-963-559-506-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1932

a mű eredeti címe:
Die Stadt Anatol

az elektronikus változat az 1933. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1920-as évekből származó reklámplakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

1.

Amikor a fiatal Gregor Jacques mérnök, akiről ma egész Anatol beszél, pár hónappal ezelőtt külföldről visszatért, megérkezését észre sem vették a városban. Egy forró délután porlepett csézában jött át Kömbös állomásról és Anatol lakosai, - mint rendesen, - még a bezárt ablakok mögött szunnyadtak. Maga a kocsis is aludt a bakján, a lovak azonban maguktól egyenesen a »Traján« elé mentek. Ugyanígy mehettek volna a »Russie« elé is, a tér másik oldalára, egy harmadrangú helyre, tele poloskával, ám ők már az utasokat a szagukról felismerték és egy pillanatig sem kételkedtek, hogy ez az előkelő utas csak a »Traján«ban szállhat meg.

Később mesélték, hogy Koroscheck, a »Traján« gazdája, Jacquesot egyáltalán nem akarta befogadni, egyszerűen azért, mert a fiatal Gregor úr utoljára teljesen megfeledkezett arról, hogy számláját kiegyenlítse. Koroscheckre tehát, amint beszélik, rájött ismert dührohama és azt kiabálta: Nem kell, nem kell! Bizony, mi mindent nem beszélnek manapság! Mindenesetre ez a történet a dührohammal nem egyéb rosszakaratú túlzásnál. Jacquesnak csupán pár percig kellett az előcsarnokban várakoznia, ez volt az egész. Az iroda tejablaka mögül lihegést és suttogást hallott, - Koroschek volt az, aki lihegett és Xavér, a a főpincér, aki suttogott, - de amikor a vendég türelmetlenül torkát köszörülgette, Xavér már szolgálatkészen lépett az előcsarnokba: - Koroscheck úr azonnal jönni fog.

- Hát újra itt volnánk, Xavér! - kiáltott Jacques a főpincérre nevetve és éles, kihívó hangja úgy érte Xavért, mint valami harsonaszó, hogy valósággal összerezzent.- Hisz ez a hang felébreszti az egész alvó »Traján«-t, az egész várost felébreszti. - la va, mon vieux? Still going strong, old boy?

Xavér elpirult. A nagyvilág lehelete csapott feléje Jacques éber, merész hangjából. Megcsodáló pillantássál súrolta Jacques finom öltönyét (galambszürke volt, hogy szinte füstölgött!) és Istenemre, ahogyan Jacques az előcsarnok kopottas bőrdíványán ült, éppolyan könnyedén és magukbiztosan ültek az utasok Bécs és Budapest nagy szállodáiban. Ki merészelne fizetőképességében kételkedni?

- Add nekem a négyest, mint legutóbb, Xavér! - mondta Jacques, miközben az izzadtságot törölte arcáról. - Sajnos foglalt. Egy hölgy Bukarestből. - Hölgy? öreg, fiatal, csúnya, csinos? - Meglehetősen fiatal, se nem csúnya, se nem csinos.

A lépcsőn Jacques hirtelen gúnyosan nevetni kezdett. - Mi volt a mi jó Koroscheckunkkal, Xavér? - kérdezte, miközben megállt és Xavérra kacsintott. - Úgy látszik, rossz hangulatban volt, mi? - A legutóbbi miatt történt, - súgta Xavér. - Hiszen tétszik tudni, hogy azok a parasztok akkor rögtön a rendőrségre rohantak. - Jacques megint nevetett. Igen jókedvű búcsúzkodás volt, huszonegy üveg bort ittak meg. - Hallgass csak ide, Xavér, itt van-e a városban báró Stirbey Jankó? - Igenis, a városban van. Levél is van tőle az ön részére. Rögtön hozom. Parancsoljon erre, a hármasba. Remélem, meg van elégedve Gregor úr. A csomagot azonnal küldöm. - Xavér meghajolt és pincértekintete gyorsan siklott végig Jacques lakkcipőin. És a főnök egy ilyen vendéget hajszál híján elutasított. Még az egész üzletet tönkreteszi a dühöngésével, mintha mindennap akadnának ilyen vendégeink!

Alig csukta be Xavér maga mögött az ajtót, máris olyan csengetés kezdődött, hogy az egész szálloda forrongásba jött. A háziszolga, porlepetten, mint valami vihar után, megjelent a csomagokkal. Újra éles csengetés. A lány rögtön hozzon két kanna vizet. Igen, most már valóban ébredezett a »Traján«.

Jacques megelégedetten kezdett a mosdótálban pancsolni. Ez már megint jól ment, a csodába isi Képzeld csak, a Koroscheck, ez a bolond fiú! Hát mit gondolt ez tulajdonképen? »Russie?« Nem, ez teljesen ki van zárva, ez nagyon gonosz tréfa lenne. Ha a »Russie«-ban szállt volna meg, - egy fillér hitelt sem adtak volna neki, jól ismerte már ezt a fészket! És Jacques egy zöld flakon tartalmát a fejére öntötte és buzgón dörzsölte barna fürtjeit. - Szabad!

Az ajtónál szuszogás hallatszott, Koroscheck tolta be magát és kissé zavartan hajolt meg. - Isten hozta itthon, Gregor úr!

Jacques feléje fordította nevető arcát. - Maga aztán nagyon szeretetreméltóan fogadott engem, Koroscheck úr! - mondta, ragyogva a megelégedettségtől és a nagylelkű elnézéstől. - A csodába is, ha én Bérlinben a »Bristol«-ba megyek, akkor a portás, - két méter magas, - csak úgy tépi előttem az ajtót: Van szerencsém, Gregor úr!

- Berlin! - dadogta Koroscheck megszégyenülve, - Berlin, igen, igen. - Ezt a mellénye kivágásába dadogta bele és zavarában asztmatikusán szuszogott. Alig mert elmozdulni az ajtóból és az asztal peremére tett két levelet, amelyek Jacques számára érkeztek. Koroscheck zömök volt és nagyhasú, túl bő ruhákat viselt és szőke, csodálatosan magas, tojásalakú, zsemleszőke feje volt. Ha valakinek rossz a szeme, azt hihetné, hogy Koroscheck valami érett, már megsárgult dinnyét hord a vállán. - Igen, igen. - Koroscheck megbánta bűnét és szomorúnak látszott. A bánkódástól ferdére hajtotta a dinnyét. Az erős szesz szaga, amely az egész helyiséget betöltötte, tiszteletet ébresztett benne vendége iránt. Reméljük, hogy a fiatal Gregor úr nem hallotta meg, amit az irodában Xavérnek mondott, az lenne még csak szép. A szíve volt az oka, semmi egyéb, egyszerűen vértódulást kapott. És megszépült a fiatal Gregor úr, valóban! Olyan ez a fiatalember, amilyennek lennie kell, ugye, friss és egészséges, kicsit talán merész és könnyelmű, az öreg Gregor urnák, Christian Alexandernek öröme telnék most benne. Koroschecknek, aki nagyon érzékeny, már könnyek vannak a szemében. - Bocsánatot kérek, Gregor úr, - dadogta recsegő hangon. - Legutóbb nehézségeink voltak a rendőrséggel az ön búcsúestje miatt. A fiatal urak az üvegeket egyszerűen kidobálták a térre és a cserepekben a tehenek megsértették a patáikat. A parasztok pedig mindjárt a rendőrségre szaladtak - és Koroscheck most köhögési rohamot kapott és beleköpött a kék zsebkendőjébe.

Jacques hangosan felnevetett: - Micsoda nyomorult fészek! - kiáltott fel megvetően és közben rásandított a levelekre, amelyeket Koroscheck az asztalra tett. Ah, Berlin, Alvensleben & Co.! Alvenslebenék bizonyára csodálkoztak, miért nem hallottak olyan régen róla? Igen, az élet talányai, uraim, azok megfejthetetlenek. És ez a másik levél meg a Jankótól! - Na hallja, Koroscheck úr, tehenek, tehenek a városban? Mi keresnivalójuk van a teheneknek a városban, kérdezem magát? - Természetesen csodálkoztak Alvenslebenék, amint ő azt előre gyanította és nem is csodálkoztak kevéssé. Már három hete nem kaptunk hirt önről és annak a reményünknek adunk kifejezést... Hát hogy is tudhatták volna Alvenslebenék, hogy ő Párison keresztül utazott haza és még csak ma érkezett ide meg! És Párizsban ott volt Yvonne, az önök költségelőlege, Alvensleben uraim, elúszott, néhány korona híján, kérdezzék meg a Gondviselést, az majd felvilágosítással fog önöknek szolgálni.

Tudja ön, Koroscheck uram, hogy mit csinálnának Berlinben vagy Párisban ezekkel a parasztokkal, ha teheneikkel a városba jönnének? Tudja ön azt? Nos?

Koroscheck nem tudta. Kidülledő, ibolyakék szemeit gyámoltalanul meresztette Jacquesra. - Egyszerűen lefognák őket! - Koroscheck bámult. Kérte, hogy leülhessen, - jaj, ez a lépcső, - és aztán megkérdezte: - Hát ott nincsenek tehenek? Az emberek ott nem isznak tejet?

Jacques buzgón verte a szappanhabot a borotvatálban. - Természetesen isznak ott is tejet, - válaszólta szórakozottan. - De a teheneket már nem látni. A nagyvárosokban bizonyára sokan vannak, akik égészén megfeledkeztek róla, hogy a tej a tehén tőgyéből származik. Talán nem is innának többé tejet, ha arra gondolnának, hogy állati termékről van szó. Az állat csak állat, izzadtság, és az istállószemélyzet sincsen vegyileg tisztítva. Különben is most már a tejet babból állítják elő, a szójababból, bizony tisztelt Koroscheck uram. - Kopogtak és a szobalány hozott be egy kanna vizet. Fiatal, alig tizenhat éves parasztlány volt, egy borjú fénylő, szelíd szemeivel. Remegett a félelemtől, mikor Jacques a szemét feléje fordította.

- Az urnák két kanna vízre van mindig szüksége, megértetted? - ismételte Koroscheck Jacques parancsát. - Nos, nagyon bosszantó dolog volt, Gregor úr, az az ügy akkor a tehenekkel. A parasztok magas követeléssel léptek fel, ezek a szemtelen ripőkök, még perrel is fenyegetőztek. Meg fogja érteni tehát, Gregor úr, az ember csak ember. És azután - Koroscheck ezt csaknem alázatosan mondta – még egy kis tartozás is volt, száznyolcvan korona.

Jacques elkezdte magát beszappanozni. Hiszen én megkértem magát, hogy szóljon a fivéreimnek. Hát ők nem fizettek? - Jacques több, mint csodálkozónak látszott.

Koroscheck ide-oda ingatta a fejét: - Nem, Raoul úr nagyon haragos volt. Azt mondta, hogy elég, ha ő fizeti önnek a rendes havi járadékokat, de egyébként semmi köze sincs az ön üzleti ügyeihez. És Félix úr, ahogy ő maga mondta, az egész pénzét elprédálta. Neki magának is adósságai vannak.

Jacques összeráncolta a homlokát. - Milyen bőszszántó! - mondta, miközben Jankó levelét gyorsan átfutotta. Jankó várja őt ma este a szállodában, ez volt az egész, amit Jankó irt. Igen, az élet szép. Búcsú, megérkezés, viszontlátás barátokkal, izgalmak, feszültségek. Ott volt Yvonne Páris füstös pályaudvarán, könnyekkel a szemében, pedig nevetett és a Bécs - Budapesti hálókocsiban az a kicsit buja vöröshajú! Kár, hogy nem volt pénze, mert Budapesten maradt volna. Pompás, hogy Jankó van itt! Ebben a fészekben az első este mindig egyenesen borzalmas volt, még a börtönben sem lehetett rosszabb az első éjszakai Jacques a tükörből egy pillantást vetett Koroscheckre, miközben új borotvapengét tett be. - Ez igazán bosszantó - ismételte, mintha őszintén sajnálná Koroschecket. - Hogyan sejthettem volna ezt? Na, nézd csak, a tisztelt fivéreim, majd megmondom nekik a véleményemet. Különben ezt a semmiséget rögtön elintézhetjük, - tette hozzá és ujjaival a mellényzsebébe nyúlt.

Most azonban Koroschecken volt a csodálkozás sora. Visszadőlt a székébe és könyörögve emelte fel mind a két kezét, szemei még jobban kidülledtek az arcából. - Nem, nem, nem úgy gondoltam. Nagyon kérem! Bocsánatot kell öntől kérnem, hogy nem jöttem rögtön a kocsihoz önt üdvözölni. Az ember azonban itt nincs mindig a legjobb hangulatban. Rosszak az idők. A borkereskedés évről-évre hanyatlik és a mazsola még rosszabb. Nem tudunk Törökországgal és Görögországgal konkurálni. Az egyetlen, ami még megy, az a rózsaolaj. De a kiadások, képzelje el a nagy költségeket, majdnem semmi sem marad. Egyenesen Berlinből jön, Gregor úr?

Jacques a beszélgetés közben borotválkozott. - Most Párisból jövök, Koroscheck úr, - válaszolta anélkül, hogy hátranézett volna. - Parisból? - Koroscheck nagyrabecsülése határtalanná volt. Itt állt tehát előtte egy ember, aki minden teketória nélkül, egyenesen Párisból jött! - És milyen is Párisban? - kérdezte tiszteletteljesen lehalkított hangon. Szemei valóságos áhítattal csüggtek Jacquesnak a tükörből látható ajkain. - Párizsban? - Jacques halkan nevetett. - Lehetetlen azt önnel még csak megértetni is, Koroscheck úr. Nincsenek éjszakák, a nappal olyan, mint az éjszaka, a pénz gurul az utcákon, fényűzés, asszonyok és muzsika. A forgalom egy másodperc alatt, - hallja, mit mondok, Koroscheck úr? - egy másodperc alatt nagyobb, mint Anatolban az egész évben.

- Jóságos Ég - sóhajtotta Koroscheck úr. Mivel Jacques most az ajkát borotválta, - s csak a kicsi, alig látható bajuszka maradt meg, - nem adott többé rendes válaszokat Koroscheck kíváncsi kérdéseire Berlinről és Párisról és a gazda felemelkedett. - Majdnem elfelejtettem, - mondta az ajtó mögül, - báró Stirbey Jankó ma este fél nyolcra, a vörös szobába kéreti Gregor urat.'

Jacques egy világos flakon tartalmát a kezére öntötte és erős szesszel mosta le az arcát. - Xavér hozzon nekem azonnal sürgönyblankettát! - kiáltotta az illatfelhőből Koroscheck után.

- Szolgálatára, Gregor úr!

Xavér hozta a blankettát és Jacques rögtön megírta a sürgönyt Alvenslebennek, Berlinbe. - Munka és megbeszélések folyamatban, tudósítás megy. - A sürgönyt Xavérnak nyitva adta a kezébe. - A sürgönyt küldd rögtön a postára, de rögtön. A legjobb, ha magad mégy. Házi szolgátok igazi hülyének látszik.

- Magam megyek! - Hallani lehetett, amint Xavér a folyosón végigsietett. Bizony, a »Traján« most tényleg mozgásba jött.

Így és nem másként játszódott le Jacques megérkezése. Meséljenek ma az emberek, amit akarnak.

2.

Pontosan fél nyolckor ment le Jacques a lépcsőkön a? étterembe. Felfrissülve és kipihenve, most egyenesen kitűnő hangulatban volt. Itt a lépcsőházban, csakúgy, mint a szobákban, ugyanaz az unalmas lysol-szag terjengett! Koroscheck és felesége évről-évre harcoltak a férgekkel. Egy édes kis poloska este táncba indult, dúdolta maga elé Jacques megelégedetten. Mit csinál az én kis poloskám a táncban? Hogy az a vén szamár Koroscheck meg sem engedte neki, hogy tartozását kifizesse, nem engedte, na nézd csak, ez több volt, mint amit várhatott!

Xavér, a főpincér, amikor Jacquesot megpillantotta, elképedését mély meghajlás mögé rejtette. Koroscheck azonban, aki a sárga dinnyét kíváncsian dugta ki az üvegajtó mögül, a meglepetéstől még köszönni sem tudott. Jacques kicsípte magát és hogy Koroschecknek, Xavérnak, Jankónak, egész Anatolnak imponáljon, szmokingot öltött fel. A »Traján«-ban szmokingot, közönséges vacsorához, az még egyáltalán nem létezett a világon! És én majdnem annyira ragadtattam magamat dühömben, hogy elutasítom, szent József, ha Xavér le nem csillapított volna! Reklámnak kell ide az ilyen vendég, reklámnak, még ha egy fillért sem fizet.

Hogy az ember a vörös szobába, a »Traján« szentélyébe jusson, át kellett menni a kávéházon és az éttermen. A kis kávéház a tucat márványasztalkájával üres volt, a dohosszagú kis étteremben azonban a sarokban, a levesestányérra hajolva zömök, középmagas hölgy ült, sötét, kissé rendetlen hajjal, aki kíváncsian emelte fel fejét, amikor Jacques belépett. Jacques végigmustrálta őt annak a fiatalembernek teljes fesztelenségével, aki ép most érkezett Párisból. A sötéthaj u hölgy mozdulatlanul tartotta kezében a kanalat és úgy tűnt fel, mintha sötét, ragyogó szemeivel ránevetett volna, kicsit gúnyosan, őszintén mondva, majdnem úgy látszott, mintha kinevette volna. Mikor Jacques a vörös szoba ajtajából visszafordult feléje, úgy tetszett neki, mintha ép akkor tűnne el ajkai között a nyelve hegye, amelyet kiöltött utána. De talán tévedett.

Na nézd csak! gondolta Jacques. Mi volt ez? Kár, hogy nem csinosabb valamivel a kicsike. Nem különös, sőt fölötte sajátságos? Az ember Berlinből vagy Párisból idejön egy fészekbe a civilizáció végére és már megint csalogat az élet, a rejtélyes, örökké ugrásra kész élet? És a kicsi, édes Yvonne, ő távol van és vigyen el az ördög, így van ez jól. És hangosan és vidáman szólt: - Itt vagy hát, Jankó!

Stirbey Jankó lábaival a levegőben, lustán hevert a szalon piros plüssdíványán, de tüstént felugrott, amikor Jacques belépett. Egyetlen ugrással Jacques 'mellett termett. Minden mozdulata heves és gyors volt. - Végre megint egy ember! - kiáltotta. Mindig hangos volt, sőt kicsit túl hangos, mintha kissé kapatos lett volna. Megölelte Jacquesot és megcsókolta mind a két arcán. Igazán, még a szeme is könnyes volt. - Hála Istennek, csakhogy újra itt vagy! Hadd lássalak, Jacques, jó színben vagy, barna, mint egy cigány. - Valósággal gyengéd pillantásokkal vizsgálta a barátját.

Épp ellentétben Jacques-kal, Jankónak fiatalkora óta fakó, zöldes arcszíne volt, még Anatol forró napja sem tudta a bőrét megbarnítani. Mint mindig, most is olyannak látszott, mint aki átvirrasztotta az éjszakát és az arca is be volt esve. De olyan csodálatosan szívós természete volt, hogy még a legnagyobb kicsapongások sem ártottak neki. Képes volt napokon keresztül alvás nélkül ellenni és tényleg általában nagyon keveset aludt, alig pár órát. Nem ért rá! Az élet túl érdekes volt ahhoz, hogy ő aludjék. Biztosan megint éjszakázik, gondolta Jacques, amikor viszontlátta, erről nem tud leszokni.

Stirbey Jankó családja az országban az elsők közé tartozott. Báró Stirbey Mihály György, éveken keresztül miniszter volt, bizalmas barátja az elhunyt királynak; bátyja: Boris, követségi titkár Londonban; rokonai tábornokok, elnökök, tartományi tanácsosok, ügyészek. Jankó nem volt más, mint egyszerű hadnagy, minden becsvágy nélkül, amint maga is beismerte és Anatolban »a város legnagyobb lumpja« néven ismerték. Ha pénze volt, akkor két kézzel szórta ki az ablakon, - az apja már többször szanálta, - ha nem volt pénze, akkor minden további fejtörés nélkül adósságokat csinált. Jankó játékos volt, ivott és nagy tisztelője volt a szép nemnek. Vége-hossza nem volt a róla szóló meséknek. Több alkalommal tisztességes botrányokat is rendezett. A hadseregből csak beteg apjára való tekintettel nem kergették még el.

- Hé, Xavér, - kiáltotta Jankó az ő némileg mesterkélt, nagyzoló hangján a pincérnek, - kezdjük, hozd a cocktailt!

- Cocktail, hát ez micsoda újdonság?

- Igen, cocktail! Még itt a földteke szélén sem maradunk el teljesen. A te tiszteletedre feltalálva, Jacques! Bámulni fogsz! Édes anatoli bor, gin, egy csöpp rózsapárlat a »raffinement« kedvéért és egy olajbogyó. Remélem, jó étvágyat hoztál magaddal! Már napok óta töröm a fejemet. Azt akarom, hogy az otthon köszöntsön: a disznó, a bárány, a tyúk. Természetesen egy szüzet is fel kellene neked tálalnom, ma azonban nem vagyok ebben a helyzetben. De várj csak, - ki tudja, talán holnap? Étkezni azonban mindenesetre itt is éppen olyan jól fogsz, mint akár Berlinben, vagy Párisban. Most jártam Koroscheckné asszonynál, a konyhán, úgy illatozik ott, mint a menyországban. Hé, Xavér, siess!

Jacques és Jankó úgyszólván testvérek voltak. Éveken keresztül ugyanabba az iskolába jártak és minden fiús szenvedély és bűn egyidőben kerítette őket hatalmába. Ezer fiatalos bolondság kötötte őket össze egy életre és végnélküli beszélgetésekben cserélték ki véleményeiket. Végül Jankó a katonaiskolába került, mialatt Jacques Becsben tanult. Néhány évig tartó elválás után Ypsilanti törvényszéki bíró feleségénél találkoztak újra össze és itt megint ugyanaz a szenvedély fűtötte őket. Egyszerre és egyforma szenvedéllyel szerettek bele a törvényszéki bíró leányába, Sonjába, és meg kell mondani, hogy egyenlőre egyformán reménytelenül szerették a szép fiatal hölgyet, aki mindkettőjüket kinevette.

Amikor Jacques elsőízben jött vissza a szünidőre, Jankót kritikus szemmel vizsgálgatta. Ugyanebben az időben kezdte Jankó érezni, hogy Jacques szellemileg fölötte áll, megsejtette fölényes fegyelmezettségét, valamint rejtett akaraterejét és csodálat fogta el barátja iránt.

A cocktail, Jankó találmánya, kitűnő volt, maga a vacsora pedig egy kis remekmű. Amikor Jacques az első zsíros kolbászkát a szájába dugta, majdnem otthonias érzés fogta el, amelyet pedig megvetett. Ez a Koroscheckné asszony elsőrangú szakácsművész volt, tényleg: budapesti eredet, plus Konstantinápoly. Ez a megfogalmazás Jacquestól származik. Aztán a sült csirkék! Hozzá Anatol híres piros bora, amely könnyedén habzik, mint a pezsgő. Igen, Jacques hirtelen otthon érezte magát, mintha sohase vándorolt volna Berlin és Páris fényözönei között. Xavér, érzékeny lábaival, tálakat, tányérokat, üvegeket cipelt. Szeplős arcáról csörgött a verejték, ma nagy napja volt. - Garcon, waiter, Ober! - Jacques minden nyelven nógatta és Jankó szakadatlanul kiabált: Hozd ezt, hozd amazt! Koroscheck belopakodott, hogy tiszteletét tegye. Új, sötétszürke ruhát vett fel, Jacques szmokingja nem hagyta nyugton.

3.

Jankó csaknem szerelmes arckifejezéssel csüggött Jacques ajkain. Berlin! Paris! Természetesen neki, Jankónak is rengeteg elbeszélnivalója volt, ez magától értetődik. így nem régen büntetésből két hónapra áthelyezték Stanza kikötővárosba. Stanza? Nos, az is csak olyan város, mint Anatol, sőt, ha lehet, még unalmasabb. Hetenként egyikét fáshajó és egyikét halászgőzös, - egy ágyúüteg van ott, egyéb semmi. De az Isten kegyelmes! Ez a kegyes Isten Gilkas Gábrielé asszonyhoz szállásolta be. - Gábrielé harminc éves, Gilkas úr, halkereskedő, hatvan. - Gábrielé valódi Juno, mondom neked, Jacques, a legnagyobb melegben is hideg marad a teste, mint a márvány, - egyszerűen elragadó!

Igen, hát így ment a sora Jankónak Stanzában, tulajdonképen nem is olyan rosszul. Az a dolog pedig a büntetésből való áthelyezéssel röviden így történt: Jankó elfogatta Jaskulskit, egész egyszerűen elfogatta.

- Micsoda Jaskulskit?

Még most is könnyeket kacagott Jankó, ha erre a történetre gondolt.

- Nos, a fakereskedő Jaskulskit, majdnem két méter magas, hiszen emlékszel még rá? Az egyetlen ember Anatolban, akinek rádiója van, ezért rádió Jaskulskinak is hívják. Paraszt, semmi más, még ha a fél város is az övé.

Na szép, szóval ittak, többet, mint rendesen. Mit is csinálna itt mást az ember. Játszottak, Jaskulski nyert és nyert és Jankónak még ma is az a meggyőződése, hogy Jaskulski őt megcsalta. Ez bosszantotta. Szerencsétlenségére ez a fakereskedő még a hadseregről is elkezdett okoskodni. Hiszen ismered, Jacques! Igen, hogy minek nekünk hadsereg? Ha háború van, akkor úgy is megvernek benneteket egy félóra alatt, sőt, tíz perc alatt! Tíz perc, ez egy kissé erős volt! De hadsereg háború nélkül, megint csak szamárság. Csatáznotok kell? Menjetek egyszerűen át a határon és foglaljatok el egy darab földet. - így fecsegett összevissza ez az öreg paraszt. - De az első ágyúszóra biztosan megfutamodtok, mi? - Ez már sok volt Jankónak. Egyszerűen elfogatta a fakereskedőt. És Jankó hangosan nevetve mesélte el, hogy milyen kimondhatatlanul nevetséges volt, amikor Jaskulski a fogságban, mint valami őrült ordította: Agyonütlek, Jankó, ha kikerülök innen! Másnap reggel azonban Jankó magához tért és hirtelen eszébe jutott: Istenemre, te elfogattad ezt az átkozott Jaskulskit! Természetesen hatalmas botrány volt. A parancsnok füstölgőit! így került Jankó Stanzába. Ez csak egy volt Jankó sok csínyje közül, - órák hosszat tudott mesélni Néha, - ezt meg kell vallani, - kissé elragadta a képzelete, de természetesen ezt nem lehetett nála olyan szigorúan venni. Élbeszéléseiben szellemesebbnek, merészebbnek, talpraesettebbnek tűnt fel, mint amilyen a valóságban volt, ö maga sem tagadta, hogy gyakran hozzá hazudott valamicskét.

- De nem vagy te is azon a nézeten, hogy Xavér még hozhatna ebből a csirkéből? Xavér!

Na és most megint megpróbálta, hogy ebben a fészékben berendezkedjék, ahogy éppen megy. Igen, az Ég nem bánt rosszul Jankóval. Most is elragadó szeretője van! Édes, szerelmes, szenvedélyes. A minap, anélkül, hogy valamire gondolt volna, bement Jankó egy kis boltba; egy darab szappant akart venni: ott állt ő, karcsúan, kecsesen, csinosan, talán kissé korlátolt, de a szemei, Jacques, a szemei! Valóságos gazella! Igazi csirkefogó, éjjel kimászik az ablakon, hogy engem meglátogasson és még tizenhét éves sincs! Meg fogom neked mutatni, látnod kell. Felőlem a tied is lehet, ha akarod, tudod, hogy szeretlek. Istenem, mennyi mesélni valóm van neked. Milyen jó is, hogy megint itt vagy, Jacques! - kiáltott fel Jankó, boldog arccal. - Egy ember! Hiszen ismered az ittenieket, ezek nem emberek, ezek tetűk. Tudod, hogy néha hogyan emészt, éget a vágy, hogy igazi emberrel beszéljek? De remélem, hogy most egy kicsit tovább fogsz nálunk maradni, ugye?

Jacques habozott a válasszal. - Ez még nem biztos, válaszolta aztán elgondolkodva. - Talán most itt maradok néhány hónapig. - Jankó abbahagyta a rágást és hitetlenül nézett rá. - Talán még tovább is. Ez alkalommal üzletekre van a városban kilátás, de még minden bizonytalan.

- Üzletek Anatolban? - Jankónak tátva maradt a szája. Majdnem ijedtnek látszott. - Elment az eszed?

- Igen, üzletek, - ismételte mosolyogva Jacques és közben kissé fontoskodóan letompította a hangját, - lehetséges, hogy nagyon jelentékeny és nem közönséges üzletek. Hiszen neked elmondhatom, Jankó, de egyelőre ne beszélj róla senkinek, arról van szó, egészen magunk között: Van egy találmányom, helyesebben, egy felfedezésem. - Jankó tágra nyílt szemekkel fülelt és megint gyengéd csodálattal tekintett Jacquesra: - Találmány, na nézd csak! Én mindig tudtam, hogy te egyszer csodálatba fogod ejteni a világot, Jacques, az egész világot! Miféle találmány ez, ha szabad tudnom?

Jacques azonban rázta a fejét és a levegőbe fújta a füstöt. Erről még nem akart beszélni, még neki, Jankónak sem. Túl korai lenne. Amint mondta, még minden bizonytalan. - Még bizonyos vizsgálatok szűkségesek, Jankó, bár én magam - hallgass ide, mit mondok, - teljesen bizonyos vagyok a dologban! - Ez bizony nagyon titokzatosan hangzott. Jacques hangja nyugodtan és határozottan csengett, Jankónak úgy tűnt fel, mintha hirtelen éveket öregedett volna. Ennek a hangnak egészen új, biztos csengése volt. Talán így beszélt az emberekkel Berlinben és Párisban, amikor ötleteit előadta nekik? Jacques elmerült a gondolataiba.

- Egy kérdés - fordult egy idő múlva gyors mozdulattal Jankóhoz, - ha már ép ennél a tárgynál Vagyunk. Hogy állsz te? Van-e most pénzed, Jankó? - Pénz? - Jankó valósággal lélektelenül bámult Jacquesra. - Úgy értem, hogy pillanatnyilag van-e pénzed? Pénzre van szükségem az üzletekhez, amelyekről éppen szóltam. Néhány húszezer koronát nagyon szívesen vennék.

- Néhány húszezer korona! - Jankó mind a két kezét a levegőbe emelte és olyan hangos és harsogó nevetésbe tört ki, hogy Xavér kíváncsian dugta be vörös koponyáját az ajtón. Jacques rögtön felállt és kimért léptekkel ment az ajtó felé. - Csak nem hallgatózik ez a semmirekellő? - Jacques egy pillantást vetett az étterembe. A kis fekete hölgy még mindig ott ült, és megint úgy tetszett Jacquesnak, mintha fekete szemeivel gúnyosan ránevetne. Mikor kevéssel később megint benézett az étterembe, hogy Xavért hívja, a hely már üres volt.

Ez volt csak a furcsa dolog! Jankó még mindig nem tudott megnyugodni. - Néhány húszezer korona! - kiáltott fel, - aranyos vagy! Ha tudnád, hogy ért magam mit adnék száz koronáért és ő itt mindjárt húszezerről beszél. - Nem, pillanatnyilag neki, báró Stirbey Jánosnak, más néven Jankónak, nem volt három korona sem a zsebében, becsületszavára! Tökéletesen, de tökéletesen le volt égve. Tegnapelőtt a kaszinóban eljátszotta az utolsó száz koronáját. Ma akart venni a kicsikének, akiről az imént beszélt, egy kis ajándékot, holnap lesz a születésnapja, holnap lesz tizenhét éves! Valami figyelmességet, egy táskát, egy kis gyűrűt, - minden öltönyét átkutatta, minden fiókot, nem talált semmit, még egy lukas garast se. Nem, pillanatnyilag pénzügyi helyzete egyenesen reménytelen volt. Jankó szerencsétlennek érezte magát, hogy Jacquesot ki kell ábrándítania és hozzáfűzte: - Te Tudod, Jacques, hogy az apám súlyos beteg. Minden pillanatban itt hagyhatja ezt az árnyékvilágot, akkor ezreseket kaphatsz, annyi ezrest, amennyit csak akarsz és kívánsz.

- Kölcsönkapni sem tudsz, Jankó? - kérdezte Jacques makacsul. - Ahogyan a dolgok állnak, egy csomó pénzt kereshetnénk, csak úgy mellékesen, érted, minden fáradság nélkül. Természetesen a nyereség felét neked adnám. - Nyereség? Még nyereség is lehet belőle? - Jacques elnézően mosolygott. - Én mai ember vagyok, - mondotta hangsúlyozott, kicsit komikus komolysággal. - Üzletek nyereség nélkül? Fáradság élvezet nélkül? Mi lenne ez? Én nem vagyok - megmondom nyíltan - én nem vagyok idealista! De, Jankó! hát milyen világban élsz te tulajdonképen? - Jankó hangosan és vígan nevetett.

- Gondolkodni fogunk róla, - Ígérte Jankó buzgón és az órára pillantott. - Még nincs tíz óra, hiszen még rengeteg időnk van. Ez az egyetlen előnye ennek a városnak, hogy az ember mindig ráér. De Xavér most már hozhatja a feketét és a snapszokat.

4.

- És Sonja? Itt van? - kérdezte Jacques minden átmenet nélkül a piros plüss dívány sarkából. Abban a pillanatban Jankó rávetette gyors, világos tekintetét és a poharat, amelyet felemelt, visszatette az asztalra. A hirtelen kérdés egészen felkavarta, mosolya zavart lett. Éppen így mosolygott, amikor, mint kis gyermeket, valami nem egyenes cselekedeten rajtakapták. Könnyedén elpirult és felállt, olyan heves izgalom vett rajta erőt.

- Eltaláltad a gondolatomat, Jacques, - válaszolta még mindig kissé zavart mosollyal és elkezdett a szobában fel és alá járni. - Épen Sonjára gondoltam! Istenemre, egész este ő rá gondoltam, mialatt mindenféle ostobaságokat fecsegtem össze*vissza. Már százszor is el akartam kezdeni, hogy róla beszéljek, de sohasem találtam alkalmasnak a pillanatot. Végtére is, mit törődöm én evvel a kicsikével, evvel a Rózsával, az ő nagy szemeivel? Semmit, egyáltalán semmit! Sónjához hasonlítva, - nem, kit is lehetne hozzá hasonlítani? Nem is akarom a kettőt egy napon említeni. - Hangja lágyabban csengett, elvesztette kissé nagyzoló, szabados izét. Megállt Jacques mellett és bólintott. - Igen, itt van, Jacques! Néhány hete visszajött! - Könnyedén összehúzta a szemöldökét és elkezdett megint fel és alá járni. - Komolyabb lett, sokai komolyabb. És még szebb! - Hallgatott egy darabig, miközben fel és alá járt, aztán megint megállt Jacques mellett. - Igen, még szebb! - ismételte rajongó hangon. - Hiszen látni fogod holnap. Olyan, nos, képzelj el magadnak egy meseszerűen szép, fehér rózsát, egy rózsát a legszebb és legteljesebb virágzásában, ő olyan.

Jacques mosolygott az árnyékban, hogy Jankó láthatta, hogyan ragyognak fehér fogai. - Te mosolyogsz, Jacques? - mondta. - Na jó. - Röviden felkacagott régi, merész kacajával és betöltött magának egy pohár konyakot. - Látni fogod őt, Jacques és én megmondom neked már ma, hogy éppen úgy és éppen olyan hevesen bele fogsz szeretni, mint én. Ismerlek!

Jankó megint fel és alá járkált. Nagyon elgondolkodott. Talán kissé túl komoly lett Sonja, nem? Miért adta a báróné Dél-Franciaországba egy erősen vallásos katolikus intézetbe? Nem lett volna jobb Sonjának az ő tépelődésre és hasonló gyerekeskedésre hajlamos természete mellett, ha egy modern svájci penzióba küldte volna az anyja, ahol táncolnak és sportolnak és szórakoznak? Milyen gyönyörű, kimondhatatlanul gyönyörű is az a lány!

Jankó elábrándozott. Jacques azonban hirtelen elfáradt, vonatkerekek görögtek alatta. Kissé elszunnyadt, amig Jankó beszélt, de hála Istennek, Jankó nem vett észre semmit.

Amikor Jacques késő éjjel belépett a szobájába, meglepődve és csaknem ijedten állt meg a küszöbön. Holdfény ömlött be az ablakon, - olyan volt a város, mintha hóval lenne borítva és mögötte a hegyek úgy emelkedtek, mint öntésben levő ezüsttömbök. Úgy tetszett, mintha a tücskök miriádjainak cirpelése közben a magas, ragyogó égből szakadatlanul ezüstös por szállna alá. A hegyekről langyos szellő fújt és magával hozta a rózsatelepek meleg, édes illatát, amelyek Anatol híres rózsapárlatát szolgáltatták. A rózsák ép most kezdtek virágozni és az alvó kis város rózsaillatba volt ágyazva.

Párisban most bömböltek az autók, az ötödik emeletig bűzlött a benzin, barátai a Café Versaillesban biliárdoztak, és a kis Yvonne türelmesen ült márvány asztalkája mellett és gúnyos kis csacskaságokat csacsogott. A boulevard-ok, mint fénytengerek, hullámoztak. Na várjatok csak, - vissza fog ő még térni egy nap, zsebei kipárnázva bankjegyekkel és vesz magának száz Yvonne-t! Ó nem, köszöni szépen, neki semmi kedve sem volt az irodában ülni és a talpukat nyalni havi négyszáz koronáért. Csak nem bolond. És gyáva sem volt, de nem ám.

Kár, kár ezért a Jankóért! Él bele a világba, szerelmes lesz, és nem tudja hogy - éppúgy, mint valamely épületnek, - kell, hogy az ember életének is legyen egy alapterve és ebben a tervben a legkisebb hiba is megbosszulhatja magát. Nos, ő, Jacques, nagyon óvatosan fog erre az alaptervre vigyázni. Jankó, te bolond, fordulj vissza!

Kiderül, hogy az autók bömbölése mellett ugyan egészen jól lehet aludni, az elalvást azonban a tücskök finom cirpelése lehetetlenné teszi. Jacques becsukta az ablakot. Most meg a fal kelt életre körülötte. Sir itt valaki, nevet, vihog itt valaki? A szomszédban valaki az orrát fújta. A »Trajan«-ban minden hangot minden emeleten hallani lehetett. Talán az a kis fekete volt az, aki kinevette? Nem bandzsított az egy kissé? Csak sötétbe volt-e öltözve, vagy gyászba? Talán ténylég itt alszik, tőle csupán egy vékony fallal elválasztva, ne kopogjon át? Tegnapelőtt még Párizsban szemtől-szembe szünetnélküli harc a nemek között, tegnap a budapesti vonaton az a vöröshajú. Ha hajótörésnél homokzátonyra kerülne, azt is keresztülvágná egy asszonyért és megtalálná! Igen, azt hiszi, hogy Isten boldoggá teszi. Szép dolog fiatalnak lenni.

Votre serviteur, messieurs, dames, légy üdvöz, Yvone, kedves gazella. Halkan és távol a Place Clichy táncparkettjén játszik a néger-jazzband, a szaxofon furcsán búg és kacag a bal fülébe és már aludta is a fiatalember egészséges álmát.

5.

Jacquesot korán reggel iszonyú szamárordítás verte fel és rögtön tudatára ébredt annak, hogy otthon van. Malacok visítottak, asszonyok gágogtak, hetivásár volt.

Jacques iziben kiugrott az ágyból és olyan sietve öltözködött, mintha most már egy perc vesztenivaló ideje sem lett volna. Hamarosan kicsípve és kivasalva, szinte még fürödve az illatokban, távozott a szállodából. A nagyvárosi ember elnéző mosolyával szemlélte a hetivásár nyüzsgését, a fiatal leányoknak minden teketória nélkül nézett az arcukba. Milyen elragadó is vagy, kicsike... bizony, ezek is felnőnek. Kecses, sötétszemű kis hölgy állt a Rothkehl & Wiener - konfekciósok - erkélyén és kacéran rámosolygott. Jacques meghajtotta magát feléje. Vájjon Gizella vagy Antónia volt-e a Rothkehl lányok közül, nem tudta volna megmondani, annyira hasonlított a két testvér egymásra. Az egyiket egyszer egy táncóra után meg is csókolta. Istenem, ebben a fészekben nem változott semmi. Még a Roca ékszerész fehér spicckutyája is ott ült a boltajtóban, mint már évek óta. Jacques köszönt, mosolygott, kacéran mutogatta csinos fehér fogait, most már egész Anatol tudta, hogy »a fiatal Gregor úr« megint megérkezett. Befordult a Városház utcába és belépett egy ház kapuján, amelynek pincéiből kábító borszag áram^ lőtt. Itt lakott Raoul bátyja, aki ügyvéd volt és jegyző és mindig neki szólt első látogatása. Jacques halkan fütyörészett, hogy bátorítsa magát. Ezekre a beköszöntő látogatásokra Raoulhoz mindig elég kelletlenül indult el. Természetesen megint túlsók pénzt adott ki, nagyon ritkán irt és hovatovább legfőbb ideje lenne, hogy valami szolid polgári foglalkozás után nézzen. Raoul pedáns volt, szóval akadékoskodó. Sok évvel idősebb lévén, ő volt Jacques gyámja és egyszerűen nem tudta magát beleélni, hogy gyámoltja már régen felnőtt. Szelíden atyáskodó, intő hangja azonban Jacquesnak már szinte a könyökén nőtt ki.

Ez egyszer azonban Jacquesnak szerencséje volt. A bátyja már a bíróságon van, mondta a cselédlány és Olga, a sógornője még öltözködik, nem tudja fogadni. Hát ez igazán pompás volt! őszintén szólva a legkevésbé sem vágyódott arra, hogy Olga sógornőjét viszontlássa. Mindig elkerülte, hogy egyedül maradjon vele, sőt valósággal félt ettől, mert nem volt számára semmi mondanivalója. Nem értette őt meg és nem is vette magának a fáradságot, hogy megértse, hiú, üres fecsegőnek tartotta, aki arra várt, hogy hízelegjenek neki, nos, ezt tőle ugyan várhatja. Hűvös, udvarias, néha kissé gúnyos modor volt az, amelyben ők ketten megegyeztek egymással.

Olga a hálószoba ajtajának nyílásán keresztül üdvözölte Jacquesot. Kinyújtotta kis puha kacsóját és telt karját, amelyen aranyos hajszálak ragyogtak. Szőke fürtjei, mint valami dugóhúzó voltak becsavarva és komikusan övezték üres, csinos babaarcát.

- Természetesen megint a »Trajan«-ban lakunk? - kérdezte. Majdnem mindig többesszámban szólította meg Jacquesot.

- Természetesen, vagy talán a »Russie«-ba menjek lakni?

Olga kacéran mosolygott és világoskék szemei szinte szívélyesen ragyogtak. - Persze, persze! Mindenki a tehetsége szerint, - válaszolta és kis szája gúnyos mosolyra húzódott.

Jacques jóízűen nevetett. - Én azoknak a millióknak a kamataiból élek, amiket keresni fogok, Olga! - felelte kissé nagyképűen. Erre már nem tudott Olga mit válaszolni, meghívta vacsorára és Jacques már nem is akarta Olgát tovább feltartani. Nem, ezeknek igazán nem volt mondanivalójuk egymás számára.

Ez most nagyszerűen ment, gondolta Jacques, mikor megelégedett arccal újra az utcára lépett. Áthaladt a városon és sietve ment felfelé a szőlők között. Egy félreeső, jelentéktelen háznál, amely agavék és kaktuszok alkotta sövény mögött állt, bekopogott a kertajtón. Itt lakott Félix bátyja, akit szeretett.

6.

- Félix úr a könyvtárban van; - mondta a parasztasszony, aki ajtót nyitott neki és már hallotta is bátyja mély hangját a pincesorból. Hol is tartózkodhatott volna Gregor Félix másutt, mint a könyvtárában? Itt ült meghajlott széles hátával a nagy Íróasztal előtt, rajta világos, túl bő vászonruhája, amely még jobban kiemelte termete vaskos voltát. Az ing a mellén nyitva, mezítláb volt és gyékény cipőkben járt, mint a parasztok.

Ebben a kellemesen hűvös pincében töltötte Félix idejének legnagyobb részét. Csak néha ment fel a kertbe, hogy egy kissé mozogjon, a városba jóformán sohasem került. De azért mindenki nagyon jól tudta, hogy ki az a Gregor Félix; a tudós és filozófus nimbusza övezte. Évekkel ezelőtt egy bécsi újság valamilyen cikkét közölt tőle és ezáltal Félix bizonyos hírnevet szerzett magának. Azóta ugyan semmi sem került tőle nyilvánosságra, de az egész város tudta, hogy valami hagy történelmi munkán dolgozik;

- Hozott Isten, hozott Isten! - kiáltotta Félix örömmel és cuppanós csókot nyomott Jacques mindkét arcára. - Persze már hallottam, hogy megérkeztél, - folytatta vidáman, - hiszen az egész város tudja. Az este a fiatal Stirbey báróval vacsoráztunk, a Trajan-ban lakunk és mint máskor, most sem vettük igénybe testvéreink vendégszeretet. Látod, kedvesem, én mindent tudok, sőt még többet is tudok. - Félix jóindulatúan, kissé recsegően nevetett, ami megrázta egész hatalmas testét. Kezével jókedvűen simogatta szakállát és ravaszul hunyorgott. - Ebben a városban nincsenek titkok, veled is már régen tisztában vannak! Már reggel értesültem róla, hogy te azért jöttél ide, hogy Kömbösből Anatolba vasutat építs.

Jacques ijedten hőkölt vissza. - De az ördögbe is? - dadogta megzavarodva, Félix pedig hangosan felkacagott.

- Most ugye csodálkozol kissé, fiam? Ilyen ez a város. Ma reggel, amikor az időjárási műszereket szemlélem, jön a szemeteskocsijával ez a Gerschun, aki téged az állomásról idehozott és nyomban az újdonságait kezdi mesélni. Hogy te vagy egy tucatszor megállítottad a kocsit, útközben geológiai tanulmányokat végeztél, - amit én nagyon dicséretesnek találok, - tréfát űzöl ezzel a Gerschunnal, és ez a paraszt mindent készpénznek vesz, és elmeséli az egész városban. - És Felixet megint rázta a nevetés.

Jacques tényleg fecsegett evvel a Gerschunnal egyről-másról, anélkül azonban, hogy valamire gondolt volna. Még mindig zavart volt és ebelpirult. - Ez intő jel! - gondolta magában, - itt nem lehet az ember elég óvatos.

A parasztasszony valami kis frissítőt szolgált fel, apró gombákat ecetben és olajban. Félix élvezettel csámcsogott és közben beszélt a regébe illő, sőt egyenesen elképzelhetetlen délafrikai város: Simbabwe romjairól, melyeket a Zambezi és Limpopo folyók között fedeztek fel, valamint a kosfejű napistenről: Amonról. -Percek alatt évezredekkel mentek vissza. A jelen nem érdekelte Felixet úgy, mint a múlt. Jacquesot például a Kömbös - anatoli út érdekelte, de mit törődött Félix evvel a nyomorult, alig tizenkét kilométeres úttal? Neki a Krisztus születése idejében volt közlekedési utak jártak a fejében, amelyek ötezer kilométer és még nagyobb hosszúságban szelték át Ázsiát. Erről legalább érdemes beszélni, nem gondolod? Mindennek dacára azonban Félix meglepően jól volt tájékozva a tudomány és technika legújabb vívmányairól. A könyvtár egyik sárkában francia, német és angol újságok és folyóiratok egész hegye emelkedett és Jacquesot mindig újból és újból bámulatba ejtette bátyja csodálatos emlékezőtehetsége.

Nagy élvezettel nyomogatta szét Félix húsos nyelvén az utolsó gombát és kéjesen törülgette a száját. Kezeit a hasán összefonva jóindulatúan mosolygott. Miatta szétszedhetik az atomokat, ha jól esik nekik? Miért ne? Változtassák a hangokat fénnyé, - a fényt hangokká, semmi kifogása sincs ellene. De nagyon messze volt attól, hogy a technikának olyan jelentőséget tulajdonítson, amint azt a világ teszi. Úgy tűnt fel neki, mintha egy orgonába motort szereltek volna és az orgona - mondjuk - repül ugyan, de teljesen megfeledkeztek arról, hogy a zenén javítsanak. Elhanyagolták a lényeget, a zenét, az isteni zenét!

Jacques arca sima és hűvös lesz. Udvariasan mosolyog. - Isteni? - mondja. - Bocsáss meg Félix. Ezek csak szavak! - (Szavak? A testvér sötét szeme kigyullad.) - Ezek frázisok. Európa már nem beszél ezekről a kérdésekről.

Félix megbotránkozva csóválta hatalmas koponyáját. - Európa nem beszél már ezekről a kérdésekről? De hiszen ezek a legfontosabb, a legeslegfontosabb dolgok. - Jacques felállt. - És a munkád, az hogyan halad? - kérdezte megváltozott hangon. Félix teleszívta a tüdejét levegővel és a vállai még szélesebbek lettek. - Türelem, türelem! - válaszolta sóhajtva. - A tudósnak türelmesnek kell lennie. A forrásmunkák sok időt rabolnak el és ez az örökös levelezés naponta órákat nyel el! - Félix nap nap után hosszú leveleket firkált tudósoknak, akadémiáknak, könyvtáraknak, levéltáraknak.

Jacquesot elkísérte a kerten át, - nagy kitüntetés. - Határozott terveid vannak? - kérdezte tőle a kapuban. Jacques megállt és elgondolkodott. Aztán megrázta a fejét és így szólt: - Alkalomadtán majd beszélek veled erről.

Félix gyengéden pillantott Jacquesra. - Te tudód, hogy mit akarsz! - bólintott mosolyogva. - Isten veled! Jöjj hozzám ebédre vagy vacsorára, amikor csak akarsz.

Az Isteniről megfeledkezünk, gondolta Jacques, mikor az ajtót becsukta maga mögött, talán igaza van. Az ördögbe is, nem, nincs igaza, ezek csak frázisok.

7.

Jacques határozatlanul állt meg a kertajtó előtt Felkeressem most Ypsilantinét? - A báróné háza alig tíz percnyire volt. Jankó tegnap azt tanácsolta neki, hogy udvaroljon a bárónénak illendően, neki van pénze, talán adna egy kis kölcsönt: húszezrét, ötvenezret, nem tudhatja az ember. Azonban Jacques hirtelen az ellenkező irányba indult el. A nagy hőség dacára szaporán lépkedett. Az út a szőlőtelepek sáncai között ment felfelé, aztán terjedelmes rózsatelepek között vezetett tovább, amelyek kábító illatot árasztottak. Jacques azonban alig vetett egy pillantást a rózsaföldekre és türelmetlenül vágott át valami elavult, hatalmas legelőn, amely egészen a hegytetőn levő erdőig nyúlt. Csak amikor elérte az erdő szélét, akkor állt meg lélegzetet venni és törölgette a verejtékét az arcáról.

Lassan, bizonyos ünnepélyességgel, sőt az áhítatnak egy nemével lépett be Jacques az erdőbe. Ez az erdő, - kizárólag, ő, Gregor Jacques ismerte a titkát, más senki sem. Az erdőt általában »tölgyes«-nek hívták, habár ugyanannyi bükk és nyírfa volt benne, mint tölgyfa. Egyes helyeken a fák lombozata oly sűrű volt, hogy a napsugár nem tudott keresztülhatolni rajta. Szokatlanul mély csend volt itt. Csak néha hangzott fel egy-egy madárhang, - de még az is olyan különösen finomnak és távolról zengőnek tűnt fel, mintha ritkított levegőben csendült volna meg. Amikor még kis gyerek volt, azt hitte az erdőről, hogy el van varázsolva és úgy tetszett neki, mintha a madarak különös szavakat rikoltanának feléje, amelyeket ő nem ért. Gyakran olyan ijedtség fogta el, hogy páni félelmében szaladni kezdett.

Jacques lassan ballag a fák között. Szemei kutatva járnak a talajon, mintha keresnének valamit. Megáll, felemel egy követ, megvizsgálja és zsebreteszi. Aztán gyanakodva néz körül. Talán fél, mint akkor? Itt vannak a hatalmas sziklaomlások, vadrózsával benőve, itt van a beomlott hegygerinc. És itt állta ki évekkel ezelőtt élete legnagyobb ijedtségét.

Amikor tizenötéves volt, Félix elmesélte neki, hogy Anatol, amint ez a krónikákból kitűnik, eredetét a »tűzimádók«-nak köszönheti, egy vallási szektának, amely valószínűleg a Fekete-tengeren túlról jött ide, »Tűzimádók?« Ez a szó izzó ábrándképekkel tölti el a gyermek lelkét, és mivel Félix azt sem tartja kizártnak, hogy egyszer a templomuk romjaira is rá fognak akadni, az archeológus láza a gyermeket is megragadja. Hónapokon keresztül romokat és alapfalakat keres és kutat mindenfelé. És egy napon, épen, amikor ezeknek a hatalmas sziklaomladékoknak a lázas vizsgálatával volt elfoglalva, egy hang sújtotta a földre. Ez a hang a fák lombjai közül hangzott, a sziklákból, a földből jött, ügy termett hirtelen ott, mint egy kürtharsanás, amely megdermesztette.

Egy férfi állt a sziklák között, nem emberi lény, erdei szellem volt az. Szakálla kócos, hamuszürke, haja borzas és őszes volt. Az arca feketére volt égve és két világos folt volt benne, ezek voltak a szemei. Az erdei szellem azonban, amikor az elszörnyedt gyerek? arcot meglátta, hangosan felkacagott, hogy megnyugtassa és ebben a pillanatban Jacques felismerte: Maniu volt, a tölgyes gazdája.

Maniu nem örvendett valami különösen jó hírnévnek. (És ez még a nagy per előtt volt, amely Maniut a fegyházba juttatta!) A felnőttek kitértek az útjából, a gyerekek féltek tőle. Jacques néha messziről látta és egész egyszerűen elszaladt.

Most azonban ez a Maniu beszélgetni kezdett a fiúval és nagy figyelemmel hallgatta a tűzimádókról szóló elbeszélését.

- Ebben az erdőben nincsenek romok, - mondta és Jacques még ma is hallja mély, kissé dörmögő hangját. - Falak? Ha vastag falakat akarsz látni, akkor az én udvaromba kell jönnöd. Ott az alapfalak két méter vastagok. Talán ez lesz az, amit keresel? Látogass meg egyszer! - Szakálla meglobog és már el is tűnik.

Jacques tényleg cl is merészkedett Maniuhoz a következő napok egyikén és összebarátkoztak. Ezután egyik szünideje alatt sem mulasztotta el, hogy felkeresse. Keserű, öreg ember volt, aki óva intette őt az emberektől, ezek? tői a rosszakaratú bestiáktól, - aki istentagadó volt és hitt az ördögben. Emellett jószívű volt és csaknem gyermekesen hiszékeny.

Már várni fog rám, gondolta Jacques, amikor el? érte a göröngyös kocsiutat és megint gyorsabban lépkedett. Válaszolnom kellett volna az utolsó levelére, persze, ez az átkozott lustaság!

Itt volt a tanya, komoran, mint valami börtön. »Törökudvar« volt a neve, de a törököknek a legcsekélyebb közük sem volt hozzá, egész egyszerűen azért hívták így, mert éveken keresztül valami Török nevű családé volt. A telket magas, gondozatlan fal vette körül, a kapu zárva volt. Az udvar is teljesen kihalt, mint vasárnap, amikor a szolgák és szolgálólányok a templombán vannak. Jacques hallotta, amint a tehenek láncaikat csörgetik és a lovak az istállóban dobognak.

- Nincs itt senki? - kiáltotta és dörömbölni kezdett a kapun. Egyik ajtó csikorgóit, lépések csoszogtak, Jacques megismerte Misát, a szolgát, aki köszvényes lábaival sietség nélkül közeledett a kapuhoz. Misa feje a bogáncshoz hasonlított, olyan bozontosán borította ősz haja a koponyáját. Gyanakodva kémlelődött ki a kapun. - Ah, a fiatal Gregor úr! - mormogta és megpróbált mosolyogni, miközben két sárga fogmaradvány jelent meg a szájában.

- Itthon van Maniu, Misa?

Misa szokása szerint lehajtotta a fejét, mintha mélyen elgondolkodna, aztán válaszolt: - Nem, Maniu nincs itthon. - Talán elment? - Ez a kérdés láthatóan zavarba hozta Misát. Megint rápillantott gyulladásos szemeivel Jacquesra, lehajtotta fejét és hallgatott. - Hát mikor jön vissza? - Misa hosszasan és kínosan gondolkodott. Az arca ráncos lett. - Tehát még nem tudja? - kérdezte végre és hangjának csengését nem lehetett félreérteni.

Jacques egy lépést hátrált. - Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte megdöbbent arccal. Nos, Misa csak azt akarta ezzel mondani, hogy Maniu elköltözött ebből a világból, ő is csak ember volt, - és három nappal ezelőtt temették el. Jacquesnak elállt a lélegzete. - Maniu? Ez lehetetlen, teljesen lehetetlen! - De Misa, hiszen Maniu óriás volt, akin a halál sem foghatott ki. - Nos, hát nem is volt az közönséges betegség. Az a kút ott a sarokban, az ütötte egész egyszerűen Maniut agyon, - így történt a dolog. A fiatal Gregor úr is ismeri azt a kutat, hiszen az ősszel kíváncsiságból ő is lement a létrán. Akkor a kút nyolc méter mély volt. Aztán jött a tél és Maniu nem tudott tovább ásni. Amint azonban a nap újra kisütött, már újból próbálgatta Maniu, hogy a talaj fagyosáé még. Amint meleg lett, elkezdte megint az ásást. Végül már olyan mély lett a kút, hogy a létrából csak három fok látszott ki. És még mindig nem jött víz. Akkor egy pár napig esett az eső és nyilván ez az oka, hogy a kút beomlott.

- Hát nem támasztotta meg a kutat? - De igen, megtámasztotta, hanem azért a kút mégis bedőlt. A víz rögtön magával ragadta és ezt a kutat pedig azonnal betömtük, nehogy még valaki szerencsétlenül járjon. - Azonnal betömtük, - ismételte Jacques öntudatlanul. - Azt jól tettétek Misa, nagyon jól. – Mind a ketten hallgattak. Aztán megszólalt az öreg szolga: - Az utolsó napokban még sokszor beszélt önről, Gregor úr. - Jacques tekintete rögtön éber és gyanakvó lett. Vizsgálgatta a szolga arcát és megkérdezte: - Rólam beszélt? Mit beszélhetett rólam? - Azt mondta, hogy a fiatal Gregor úr sem hallat már magáról. Ezt többszőr mondta. - Mást nem mondott? - Nem, mást nem mondott. És múlt pénteken történt a szerencsétlenség.

Jacques gondolataiba mélyen elmerülve megy az erdőben. Sima, ifjú homlokát összeráncolja, igazán nagyón levert. Maniu halála közelről érintette. Hogy épen most kellett meghalnia, milyen fatális! A nap hirtelen a szemébe sütött. Tényleg, itt elvégződött az erdő. Most már azonban némileg újra összeszedte magát. Ki tudja, talán jobb is igy, gondolja magában. Üzleti dolgokban az öreg nagyon nehézkes volt. Elővette az óráját. Ha Ypsilantinét még meg akarja látogatni, akkor sietnie kell. Különben ép ebédidőre ér oda.

8.

Míg sietve ment vissza a városba, Maniu foglalkoztatta.

Az öreg azelőtt meglehetősen jómódú volt, de a vége felé már biztosan nem bírta magát olyan jól. A hegyek közül való paraszt volt, sokat jártakéit a világban, kalandor. Eleinte Jacques füllentésnek vette az elbeszéléseit, de Maniu egy bizalmas órában fiókjából egész csomó megsárgult fényképet kotort elő, amelyek igazolták, hogy Maniu nem hazudott. Maniu járt Alaszkában, Kaliforniában, Kínában és végül Mexikó valamelyik zugában egy halom pénzt szedett össze. Ezzel a pénzzel tért haza mintegy tizenkét évvel ezelőtt és megvette a Török-udvart, amely már évek óta lakatlan volt, mert senkinek sem kellett az erdő közepén ez a komor tanya. Maniunak azonban, elég volt már a világból és az emberekből és egészen elzárkózva akart élni. Kicsit gazdálkodott is, fát vágott, - majdnem az egész városnak ő szállította és cserzőkérget adott el a tímároknak.

Tulajdonképen alig látta valaki Maniut szemtől-szembe és mégis rövidesen erőszakos híre támadt, féltek tőle az emberek. A vadorzók nem merészkedtek többé az erdőbe, igazi közelharcokat vívott velük és több parasztot, akik fát loptak, félholtra vert.

Az udvaron Maniun kívül csak egyetlen férfi élt, Misa, aki már az öreg Töröknél is szolgált. Egyébként rendszerint három-négy fiatal szolgálólány lakott ott, akikét Maniu a távoli hegyi falvakból hozott magával. Ehhez a családhoz, - mert a tanyán család módjára éltek, egy asztalnál ettek, - tartozott még Maniu serdűlő fiatal lánykája, Franciska is, aki később a perrel kapcsolatban olyan hírhedtté vált. De nem igen emlékezett senki a városban, hogy valaha is látta volna. Éppúgy nőtt fel, mint a parasztlányok, és éppúgy, mint ők, mezítláb járkált az istállókban a trágyalében. Felesége nem volt Maniunak, özvegy volt, felesége Mexikó és Európa közölt a hajón halt meg.

Ez volt tehát a tanya. Maniu el volt zárkózva, ő ezt így akarta és a városban nagyon ritkán beszéltek az emberek az erdei tanyáról. Csak susogtak erről-arról: minek kellett Maniunak mindig három-négy szolgálólány, mikor a gazdaság kicsi volt? És ezek a szolgálók gyakran változtak. Maniu az erdőmunkásokkal és a napszámom sokkal házasította össze őket, kis hozományt adott nekik, fehérneműt és pénzt. Állítólag egyesek teherben voltak, amikor a tanyát elhagyták, de bizonyosat senki sem tudott. Nos, végtére is, Maniu és az ő udvara nem is volt olyan fontos.

A magányos tanya azonban hirtelen a pletyka és a legvadabb híresztelések középpontjába került. Ez úgy öt évvel ezelőtt tőiként, amikor a híres »Maniu-per« kezdetét vette. Ez a per akkoriban óriási port vert fel, hírlapírók jöttek a fővárosból, fotóriporterek, az egész város lázban égett, a hölgyek verekedtek, hogy a tárgyaláson helyet kapjanak. Jacques még ma is emlékszik a per minden részletére, mert Maniut az ő Raoul bátyja védte, - akinek egész életében ez volt a leghíresebb védelme, amelyre még ma is büszke. Raoul minden erejét latba vetette és végül sikerült is neki Maniut kiszabadítani.

A lavinát Maniu leánykája, Franciska indította meg, aki akkor tizenhét éves volt. Egyik napon nagyon felindultan jött a városba és másnap megjelentek a csendőrök a Török-udvarban, hogy Maniut letartóztassák. Maniu azonban a szó szoros értelmében kidobta őket és azzal fenyegetőzött, hogy mindenkit lelő, aki hozzá közeledni merészel. Máris elkezdett lövöldözni.

A csendőrök megerősítést kértek és most megkezdődött a Török-udvar ostroma, amely három napig tartott. Maniu úgy lövöldözött, mint valami őrült és az egész város remegett az izgalomtól és a félelemtől. Igazi rablóvezérnek tartották Maniut, aki most már levetette az álarcát. Végül is az egyik szolgálólány, éspedig a legfiatalabb, - Jelűnek Lizának hívták, még erre a névre is pontosan emlékezett Jacques, - bátorságot vett magának, hogy a dühöngőhöz bemenjen és rávegye, hogy adja meg magát. Megbilincselve, mint valami rablógyilkost, vitték Maniut a börtönbe. Azzal vádolták, hogy tiltott viszonyt folytat a saját leányával, Franciska maga jelentette fel, mert már nem bírta tovább ezt az életet.

A város éjjel-nappal nem beszélt másról, mint erről a perről. Behozták a régebbi szolgálólányokat a falvaikból, hogy tényleg teherbe estekbe a gazdájuktól. Oh, Istenem, milyen botrány! A »Trajan« kis kávéháza minden délután tele volt fecsegő asszonyokkal. A per legnagyobbrészt a nyilvánosság kizárásával folyt le, a Török-udvar homályára mégis világosság derült. A szolgálók vallomásai tartózkodók voltak és tele ellenmondásokkal. Egyik szolgáló azt vallotta, hogy Maniu a szaggatása miatt forró fürdőket vett és neki kellett a fürdő után őt ledörzsölni. Hát mit szólnak hozzá? És tovább? Egyéb semmi. A tanú hallgat, aztán valami olyasfélét morog, hogy ő megtette a kötelességét, különben is nagyon régen történt ez. Egyetlen rossz szó sem hallatszik Maniu ellen, ellenkezőleg, hála és tisztelet. Na nézd csak! Ez a kis Jellinek Liza, egész világosan megesküszik, hogy a legkisebb dolga sem volt Maniuval. Eljárást indítanak ellene és később hamis eskü miatt egy évi börtönre ítélik.

Ez a Misa tanú pedig, bogáncsfejével és borostás áliával, - olyan igaz, minthogy van Isten az égben, - semmit sem látott, semmit sem hallott és semmit sem vett észre. Soha semmit, ö Raoul erős bástyája, amit semmi sem képes megingatni. Úgy tesz, mintha Maniut nem is ismerte volna. A bíró kérdez, kérdez, hát csak kérdezz, Misa nem tud semmit, hallgat és hallgat. Olyan, mint a vas: ha fehérre izzítják, akkor sem szól egy szót sem.

Franciska azonban, - nem, nem, hát lehetséges lenne? Szörnyeteg ez a Maniu, valóságos szörnyeteg!

A város két pártra szakadt: a többség meg volt győződve Maniu bűnösségéről, egy elenyésző kisebbség az ártatlanságában hitt. Nem mondta-e ez a szűkszavú Misa, aki szavait úgy mérlegelte, mintha aranyból volnának, amikor a bíró Franciskáról kérdezte: hazudik, mindig hazudik, abban a korban van, amikor hazudnia kell.

Nos, ez a Maniu, aki szüntelenül ártatlanságát hajtogatta, - semmiesetre sem volt szent, ezt épen nem akarjuk állítani, Raoul sziklaszilárdan hitt védencének ártatlanságában. Könnyek voltak a szemében, amikor az utolsó intelmet intézte az esküdtekhez, hogy elfogultság nélkül Ítélkezzenek. Maniut három évi fegyházra ítélték.

Még a leghíresebb perek hőseit is teljesen elfelejtik három nap múlva. Az újságok mindennap valami újat írnak. Oh, Istenem, milyen is ez a világ!

Általános meglepetésre azonban a Maniu-pert egy év múlva újra felvették. Franciska az apja első pere után ideggyógyintézetbe került. Fél év múlva gyógyultnak minősítették és kijelentette, hogy beteg volt és - miként ő nevezte - valami »képzelődés« hatása alatt, hamisan vádolta meg az apját. Maniut felmentették. Ettől kezdve magányosan élt az erdőben, egyáltalán nem látták többé. Még emberkerülőbb lett, még többet ivott és kényszerképzetek üldözték. Az éjszaka köziepén hirtelen lövöldözni kezdett. Először rablók fenyegették, aztán egy idegen kormány katonái követelték a kiszolgáltatását, végül pedig Maniu egyenesen kísérteteket látott.

Kelj fel, Misa, ordította éjjelente, nézz ki az udvarba, nézz csak ki, egészen tele van vörös ördögökkel. Végy egy botot, Misa, az egész bandát szétkergetjük. Mindezt Misa mesélte el Jacquesnak. Egy napon azonban alkonyaikor félelmetes szörny tartott egyenesen a Török-udvar felé. Félig sárkány volt és félig ördög tíz fejjel és húsz szarvval. Mindenesetre félelmetes szörny, háromszor olyan nagy volt, mint az egész Török-udvar, és a szarvai az erdőn is túlértek. Vajjón mit akarhat, látod, Misa? Ezen én nem tudok kifogni. Ez volt az első eset, hogy Maniu elvesztette a bátorságát. Elájult. A szolgálók azt ajánlották, hogy lelkészért küldjön, de Maniu a papokról semmit sem akart tudni.

És most halott, gondolta Jacques, sokat vándorolt ezen a földön, végre nyugalmat talál. Ekkor azonban már Ypsilantiné háza elé ért.

9.

Jacques a rácson keresztül megpillantotta a bárónénak az egész országban híres virágágyait, amint a napfényben ragyogtak. A virágágyak között volt a ház, - egy kis kastély, - mely a gazdagság és jólét bélyegét, viselte magán.

Amikor Jacques csengetett, a báróné kutyái, - egész tucat, - szokásukhoz híven a kapuhoz rohantak, ott ugrándoztak, üvöltöttek, mintha darabokra akarnák Jacquesot tépni. A szolga visszakergette a kutyákat a ketrecükbe, ajtót nyitott és most már maga az úrnő is megjelent a teraszon.

Ypsilantiné bizonyos távolságból úgy hatott, mintha húsz éves, fiatal lányka lenne. Karcsú és finom volt, sötét szemei csillogtak, - ha az ember közelebbről nézte, mindenesetre láthatta... - de még így is fiatal lánynak látszott, csakhogy ennek a fiatal lánynak kissé túl merészen volt kimázolva az arca és kihívóan volt kifestve a szája. Szemei közelről nézve még jobban csillogtak, mint messziről, fényük egész természetellenes volt.

- Ez aztán kedves, - köszöntötte élénk örömmel Jacquesot. - Megint itthon van? - Jacques egy szerető gyorsaságával sietett fel a lépcsőn - szinte futott, - és szívélyes, kissé túl hosszú csókot nyomott a báróné puha, illatos gyerekkacsójára. Jankó tanácsára gondolt: - csak csapd jól a szelet a bárónénak és egyáltalán ne szégyelld magad.

Oh, maga lurkó, mit csinál? - tiltakozott nevetve a báróné. - Hát így szokás egy hölgynek kezet csókolni? Ez a Berlin egészen elrontotta magát.

Ypsilantiné, - az anyja francia volt, az apja ősztrák, - mindig egyformán élénk és vidám volt. Mindig jókedvű volt, készen a nevetésre, végeredményben egyrement, hogy miről beszélt vele az ember, valami botrányról-e vagy pedig halálesetről. Férje évek Óta bénán feküdt az ágyban, még ez a tragikus sors sem tudta az asszonyt megszomorítani.

- Jöjjön, jöjjön, - szólt a báróné, - Mesélje el, mi újság Berlinben és Párisban. Oh, ti neveletlenek, - förmedt rá a kutyákra, amelyeket közben újra kiengedtek a ketrecből, - nem maradtok csendben?! Matild, vigye el a kutyákat. Peppi, Lola! Oh, Istenem, ez a Peppi megszökött a kalapjával. Jacques, maga még mindig a régi álszent! Maga is éppen olyan jól tudja, mint én, hogy Sonja végett jött ide és nem egy öregasszony kedvéért. Nem, nem, ne szóljon egy szót sem!

- De nekem igazán nagy öröm, hogy önt láthatom, báróné! - bizonygatta Jacques. - Elragadó, olyan, mint valami fiatal lányka.

- Sonja pár perc múlva jön. A kertben dolgozott és előbb rendbe hozza magát. Nagyon fog örülni a viszontlátásnak, mindig volt egy kis faible-je magával szemben. Sonja, - mit mondjak magának, - a drága gyerek nagyon megnehezíti az életét. Egész nap tépelődik és képzelje: két láda könyvet hozott magával! Ma azt kérdezte tőlem: Anyus, mit csinálnál, ha tolvajra akadnál a házban? Átadnád a rendőrségnek? Jankót is folyton kínozza, valahányszor jön, szegény, már azt sem tudja, fiú-e vagy lány? Az a Jankó, égészén a füle hegyéig szerelmes Sonjába. Nekem egyáltálában nem ellenszenves a mi Jankónk, ellenkezőleg, azonban nem mindent értek nála. Mondja csak... de nem, megfeledkezem róla, hogy maguk Jankóval a legjobb barátok és hogy maguk a legnagyobb kópék az egész városban. Jacques, drágám, ugye nem haragszik rám? Nézze, én szeretnék magától valamit kérdezni, - amit ma olvastam egy bécsi magazinban. Azt írják, hogy Berlinben vannak tánclokálok, amelyekben minden asztalon telefon van és a vendégek felhívhatják egymást telefonon. Igaz ez? És aztán még valamilyen táncról is volt szó... na, hogy is hívják? Az emberek rázzák magukat, mintha vitustáncuk volna. Oh, Jacques, én azt hiszem, hogy már nem is találnám meg a helyemet ott kinn a nagy világban.

Ott kinn a nagyvilágban..., gondolja Jacques, igen, tényleg, milyennek is láthatják azt innen nézve? Lármája csak mint egészen gyenge visszhang hallatszik el Anatolba. A föld alatt vonatok, a levegőben hárommotoros repülőgépek, itt Európa egész mesevilággá válik. Milyen táncot is gondolhat, talán a jimmyt? - Igen, jimmynek hívják azt a táncot, tudja táncolni? - Persze, hogy tudom.

- Akkor táncolja el nekem ezt a jimmyt, Jacques, mutassa meg a lépéseket. - Jacquesnak az volt a célja, hogy a bárónét megtartsa jó hangulatában, szívesen táncolt tehát neki néhány lépés jimmyt. A tánc a kutyákat teljesen megőrjítette, felugráltak a nyakába. A báróné halálra kacagta magát. - Hagyja abba, Jacques, könyörgöm! Milyen kár, hogy Sonja ezt nem látta. Ezt később okvetlenül újra el kell táncolnia Sonjának! Milyen bolondságokat találnak ki az emberek. Micsoda túlzások! És ilyenkor tavasszal, milyen az élet Párisban, Jacques? - Jacques elábrándozott, a báróné mosolygott és sóhajtozott, miközben néha kacér pillantást vetett a tükörbe, hogy megvizsgálja, nem változott-e meg az arca? Mert előfordulhat, hogy az ember arca hirtelen megráncosodik, a szája elferdül, - szent Isten. A báróné szokása volt, hogy beszéd közben néha-néha kacér pillantást vetett a tükörbe.

Oh, Ypsilantiné nagyon vágyódott a nagyvilágba, Párisba, Londonba, Nizzába! Nem volt egyéb vágya, minthogy a Riviérán sétálhasson, ott egy pádon üldögélhessen és a kék tengert bámulhassa. Csak a pénz, az a nyomorult pénz!

Erre Jacques hitetlen mosolyra vonta a száját. A báróné gazdag volt, de valamilyen okból ezt sohasem ismerte be, sőt még azt is beszélték róla, hogy fösvény. - Persze maga is azt hiszi, mint mindenki, hogy én dúskálok a pénzben! - mondta Ypsilantiné. - Ép a napokban kellett eladnom egy erdőt, hogy a férjem adósságaira fizessek. - Természetesen, határozott gondjai nem voltak, de egy ilyen utazás, Sonjával együtt, aki elvégre is már nagy hölgy, tenger sok pénzt emésztene fel!

- Dehát tegyen úgy, mint a többi ember Európában, - szakította félbe csengő hangján Jacques, a báróné szavába vágva. - Forgassa a tőkéjét, duplázza, háromszorozza meg! - Hogyan? - A báróné csendesen és mereven ült, mint valami kislány az iskolában. Tenyerét az arcához szorította, szemei még erősebben csillogtak és koromfeketék lettek. - Hogyan? Megduplázni, megháromszorozni? - Természetesen az ön pénze is három percentre van a Népbankban elhelyezve, mint itt mindenkié. De keressen vele tíz, húsz, harminc százalékot.

- Magát az Isten küldte hozzám, Jacques! - kiáltott fel a báróné jókedvűen, de egyúttal izgatottan is. - Miket beszél? Húsz, harminc százalék? Nem, ne keljen fel, maradjon csak ülve. Maga a nagyvilágból jön, ahol az ember megtanulja a dolgokat más szemmel nézni. Beszéljen, magyarázza csak meg nekem, hogy mit kell tennem. A lány rögtön hoz magának limonádét, a kutyák pedig abbahagyják a zajongást, - halljátok!

Jacques legmegnyerőbb mosolyát vette elő, valóbán csábitó mosolyt, kacéran villogtatva csinos fogait. Aztán belefogott, hogy a báróné előtt terveit kifejtse. Ebben a városban a pénzkeresésnek rengeteg lehetősége van. A pénz itt a szó szoros értelmében az utcán hever_2 a szó szoros értelmében. Például autómobil-társaságot lehetne alapítani, ez Anatol és Kömbős, sőt Stanza között autókat járatna, amelyeken a személyes áruforgalmat bonyolítanák le. - Istenem, milyen pompás gondolat! - kiáltott fel elragadtatássál a báróné. - Igen, ezt tényleg meg lehetne csinálni és mit gondol, mennyi idő alatt lehetne akkor az állomásra érni? Félóra alatt, húsz perc alatt, amire most három óra kell, egész kis utazás minden alkalommai. - Igaza van, oh, de mennyire igaza van! Magának mindenhez van érzéke! Miért nem tesz semmit a város? Miért nem tesz semmit a Népkör, amelynek a maga Raoul bátyja az elnöke? - Ekkor azonban felemelte a báróné a karjait és elgondolkozott. - Hát bizony ez nagyszerű lenne… de mondja meg nekem, ki használná ezeket az automobilokat? Hiszen senkisem utazna rajtuk! Ezt az ötletet el kell vetnünk. Csak elvesztenénk rajta a pénzünket. - Nos - válaszolta Jacques még mindig ugyanazzal a megnyerő mosollyal, - hiszen ezt csak példaként mondtam. Anatolnak rossz vize van és mindenekelőtt soha sincs elég vize. Pár órányira innen a hegyek között a legcsodálatosabb források vannak. A forrásokat ide lehetne vezetni és eladhatnánk a vizet. - Vizet eladni! - kiáltott fel mulatva a báróné. - Természetesen! ön is fizet a városnak a vízért, vagy nem? Anatol környéke sokhelyt steppe-jellegű, és a talaj helyenként kitűnő, löszös és agyagos, csak a vize hiányzik. Nagy kiterjedésű szántóföldeket lehetne vízzel ellátni, gyümölcsösöket, rózsatelepeket, dohányültetvényeket létesíthetnénk. Talán még a gyapot is megteremne. - Jacques tűzbe jött. - Óriási területeket szánthatnánk fel, amelyeket igazán potom áron vásárolhatnánk össze.

- Oh, Istenem, milyen feje van, milyen feje van! - mondta a báróné és villogó pillantást vetett a tükörbe. - Igen, ez nagyszerű, ez pompás! Igya meg gyorsan a limonádéját és folytassa.

Jacques a limonádét kanalával kavargatta és még mindig csábítóan mosolyogva, figyelmesen szemlélte a báróné arcát. - Örülök, hogy nem nevet ki, báróné, - folytatta, - ahogy azt az itteni emberektől már megszoktam. A bárónénak nem is kellene személyesen vesződnie ezekkel a dolgokkal, nekem előlegezi a pénzt és én nagyon magas kamatozást biztositok önnek. - Mit nevez maga magas kamatnak? - Na, azt hiszem, húsz-harminc percent is lehet évenként. - Oh, teremtő Atyám! - A báróné tele volt a legnagyobb elragadtatással. - És ez a Marmorosch a Népbanknál, ez az uzsorás, mit fizet? Három-négy százalékot, amint azt az imént nagyon helyesen mondta. Azonban, mon trés cher ami, ahogy már az előbb említettem, nekem nincs kölcsönadni való pénzem, és ha lenne, sem merném kockáztatni, mert félek, hogy elvesztem. - De Jacquesot nem lehetett zavarba hozni. - Nos, - mondta - én pozitív ajánlatokat is tehetek önnek és ön a nyereségben részesít engem, ügy értem ezt, hogy én azt fogom mondani bárónénak, hogy ezt vagy azt vegye meg és ön nekem adja a nyereség felét.

- Oh, az túlsók lenne, miért mindjárt a felét? Miért olyan kapzsi? Húsz százalékot talán adhatnék, de többet nem. És például mit ajánlana nekem megvételre.

- Nos, - csak példaként gondolom - azt ajánlanám, hogy vegye meg a tölgyest, - most valószínűleg kapható. - Jacques hirtelen elhallgatott. Milyen ostoba vagyok! gondolta. A báróné azonban egyáltalán nem akart tudni a tölgyesről. - Nem, - mondta, - arról a tölgyesről nem akarok tudni. Ott élt az a rettenetes ember, az a Maniu, aki most halt meg. Sohasem jártam a tölgyesben, mert féltem, hogy találkozni fogok vele. Hiszen ennek a kéjencnek viszonya volt a saját lányával. - De felmentették. - Akár felmentették, akár nem, - folytatta Ypsilantiné. - Nem, ne beszéljünk többet erről a tölgyesről. - Jacques mosolygott. - Nos, próbáljunk akkor mással foglalkozni. Azt ajánlom, hogy vegye meg ezt vagy azt a bírtokot, vegye meg például a Figdor fogorvos szőlőjét. - De mit csináljak én avval a szőlővel? - szakította félbe Ypsilantiné. - Hiszen csak példakép gondolom. Azt mondom önnek, vegye meg ezt vagy azt a szőlőt, ássunk benne és egyszerre csak türkizekre fogunk akadni. - Az csodás lenne! Hallja, Jacques, hozza el nekém ezeket a türkizeket és én azonnal megkötöm magával az üzletet. - A báróné fekete szemeiben érzéki, mohó vágy csillant fel.

- De ez csak példa volt. Beszéljünk azonban most már komolyan és ne példálózzunk. Tényleg van valami a kezemben, amely jó, sőt kitűnő és amellyel fáradság nélkül sok pénzt lehetne szerezni. Telekspekulációról van szó. Alapítunk egy társaságot: én hozom az ötletet és ön adja a pénzt, ön roppant vagyont fog keresni és semmi egyéb nem szükséges, csakhogy bizalommal legyen irántam.

Ypsilantiné felnevetett az ő kissé üresen hangzó, csengő kacagásával, de Jacques kiérezte hangja változásából, hogy közel van már hozzá, hogy megtörjön az ellenállása. A báróné elgondolkozva rázta a fejét és így szólt: - Ne haragudjék, Jacques, ha őszinte vagyok. Lehet magához bizalommal az ember? Nem vagyok biztos benne. Maga mindig nagy kópé volt, szeretetreméltó, elragadó kópé és valószínűleg mindig az is marad, - de itt van Sonja!

Sonja belépett a szobába. Jacques észrevette már, amikor az üvegverandán jött, de úgy tett, mintha nem látná. Nagyon alkalmatlan időben érkezett és nagyon rosszkor zavarta meg a beszélgetést.

- Sonja, - mondta a báróné, - vedd meg a Figdor fogorvos szőlőjét, türkizeket fogsz ott találni és nagyon gazdag leszel.

Sonja bosszúsan ráncolta össze homlokát. - Mi az megint ezekkel a türkizekkel, anyus? - kérdezte. Noha Sonja a bálványozásig szerette édesanyját, mégis tudott nagyon kemény lenni vele szemben. - Isten hozta, Jacques! - szólt aztán, miközben ragyogó szemeit Jacquesra vetette.

10.

Jacques megfeledkezett róla, hogy éppen Sonját várják és amikor megpillantotta, szúró, heves fájdalmat érzett. Az utolsó két évben, mióta Sonját nem látta, egyáltalán nem felejtette el, de a vonásai mégis eb halványodtak emlékezetében. Most, hogy hirtelen előtte állt, megijedt. Éveken keresztül esztelen szerelem emésztette ezután a lány után.

Jankó »fehér rózsája« itt állt előtte. Tényleg, ezalatt a két év alatt még szebb lett. Azok közé a nők közé tartozott, akik mindenütt feltűnést keltenek, ahol csak megjelennek. Berlinben, Párisban, egészen mindegy, hol bukkan ma fel, gondolta Jacques, minden ember megfordulna utána. Lágy, telt arca, telt keblei, de karcsú csípői voltak. A legszebbek voltak azonban a szemei: különösen értelmesek és csodálatosan kifejezőek. Ezt a leányt szeretni kell, gondolta Jacques, nem csoda, hogy ez a Jankó fülig szerelmes beléje.

Felugrott és mind a két kezét megcsókolta. Élénk, forró hullám öntötte el.

Sonja ragyogó pillantása gyorsan és vizsgálva futott végig rajta. - Itt van hát megint! - mondta és könnyedén elpirult. - Most kis bajuszkája is van! - kiáltott fel csodálkozva és nevetett.

Jacques azonban egészen fesztelenül bámult rája. - Oh, milyen szép lett Sonja! - mondta. Ez nem a lánynak, hanem a bárónénak szólt. Ypsilantiné önelégülten mosolygott, azonban néhány kemény, zavart ránc fanyarrá tette a mosolyát. Csak később világosodott meg Jacques előtt, hogy a báróné féltékeny a lányára.

- Ugyan, ne mondja maga is ugyanazokat a banális ostobaságokat, mint a többiek, - ellenkezett nevetve Sonja. - Inkább mondjon meg nekem valami mást. Amikor keresztülmentem a verandán, maga látott engem. Miért fordította cl a fejét?

Jacques úgy tett, mintha csodálkozna. Na nézd csak, mindent tisztán akar látni. - Csalódik, Sonja, - mondta és csodálkozott, hogy milyen könnyen tudott hazudni. - Én tényleg láttam valakit jönni, de nem ismertem fel magát. Éppen nagyon érdekes beszélgetésben voltunk édesanyjával elmerülve.

- Üzleti ügyekről beszélgettünk, - vetette közbe a báróné.

- Üzleti ügyekről?

- Igen, Jacques a legragyogóbb ötleteket vetette fel. - A hegyek közül ide akarja vezetni a vizet, aztán az egész völgyet egy óriási ültetvénnyé változtatni és így sok pénzt keresni.

Sonja az anyjára pillantott. Most, hogy arcát a világosság felé fordította, meglátta Jacques, hogy éppen olyan sápadt, mint azelőtt. Bőre szokatlanul finom volt. Halántékán a kék erecskék, vájjon megvannak-e még?

- Üzleti tárgyalások és pénz, - mondta Sonja megvetően. - Nem szeretem az ilyenfajta beszélgetéseket. Igazán nincs semmi, amit jobban megvetnék, mint az üzletekről és pénzről való tárgyalásokat. - Jacques most először fedezett fel az arcában egy gőgös vonást, amelyet azelőtt sohasem látott rajta.

A báróné csendesen mosolygott. - Te úgy élsz, mint a pillangó, - mondta franciául.

- De anyus! - És Sonja ugyancsak franciául olyan heves hangon válaszolt és olyan sebesen beszélt, hogy Jacques egy szót sem értett.

- Na, most látja Jacques, hogyan bánik velem! - mondta a báróné és hangjából megbántottság csendült ki. - Az anyja még azt sem engedheti meg magának, hogy egy kicsit tréfáljon.

- Anyus, drágám! - Sonja megölelte az anyját és olyan hosszan csókolta a száját, hogy a báróné végre is felkiáltott, mert már nem jutott levegőhöz.

Sonja most megint Jacqueshoz fordult. Szorosan eléje állt és figyelmesen vizsgálta az arcát. - Jankó ma reggel itt volt és mesélte, hogy milyen rettenetesen okos lett maga, - mondta csendes gúnyolódással. - Ténylég az utolsó két évben megváltozott, Jacques. Anyus, nem találod te is?

- Jacques olyan, mint mindig, eltekintve a kis bajuszától.

- Nem, nem! - rázta Sonja a fejét. - Nemcsak a bajuszka teszi, egyáltalán nem. Máskép mosolyog, mint azelőtt, a mosolya kissé gúnyos kifejezést kapott, mintha az egész világot kinevetné. És aztán olyan határozottsággal néz bele a világba, olyan rettenetes komolyán.

- Nem lenne legfőbb ideje, hogy megkomolyodjam? - nevetett Jacques. - Igen, igen, de... Fogadni mernék, már nem gondol rá, hogy verseket írjon.

Jacques hangosan felnevetett. - Megnyerné a fogadást, Sonja! Ezekről az ostobaságokról már rég letettem.

- Ostobaságok, mondja? - Sonja hangja megbántva csengett, szemöldöke megrándult és komoly pillantással nézett Jacquesra. Nem emlékszel rá, mondta ez a pillantás, hogy valamikor az alkonyaiban hirtelen valami költeményt nyomtál a kezembe, hogy olvassam el, ha egyedül maradok?

De Jacques szemei azt válaszolták, hogy erről ő már nem tud semmit. Sonja hangot változtatott és halkan felkacagott. - Nos, talán magának van igaza, Jacques, eljön annak is az ideje, hogy ifjúkori ábrándjainkról megfeledkezzünk. Azonban gyerünk, mert mielőtt mindazokkal a kérdésekkel elárasztanám, amelyeket úgysem kerülhet el, köszöntenie kell édesapámat. Megígértem neki, hogy magát azonnal odaviszem hozzá. Ebédre természetesen itt marad?

Mint a legtöbb fiatalember, Jacques is csaknem félve került mindent, ami beteg, szegény vagy csúnya. Gyűlölte a betegszobát, - és a betegekkel szemben majdnem legyőzhetetlen idegenkedéssel viseltetett. De Sonja kérése elől semmiképen sem tudott kitérni.

Ypsilanti, aki törvényszéki bíró volt, néhány évvel ezelőtt egyik télen, amikor a törvényszék épületéből távozott, olyan szerencsétlenül esett el, hogy megsértette a hátgerincét. A baleset után megbénult és súlyos elmebeli zavarok is maradtak vissza nála. Jacquesot alig ismerte meg. Jacques ebéd után nyomban elbúcsúzott.

- Remélem, hogy néha a mi számunkra is lesz ideje, Jacques, - mondta Sonja. - Nagyon érdekes volt, amiket mesélt. - Sonja mosolygott és ragyogó szemeit Jacquesra vetette.

Jacques nagyon jól megértette a mosolyát és a szempillantását is. Azt mondták ezek: hát mindent elfelejtettél? Semmire sem emlékszel már? Nem tudod már, hogy mi volt közöttünk? (Semmi sem volt közöttük, egy csók, hát mi az?) Nem tudod már, hogyan könyörögtél, hogy a tied legyek? Hát nem tudsz már semmiről, egyáltalán semmiről?

Jacques megígérte, hogy nemsokára újra eljön. Nem tért ki Sonja tekintete elől, de az ő pillantása tiszta és hűvös maradt. Nem, ő már semmiről sem tudott. Különben is nem történt semmi, egyáltalában semmi. Ostobaság, elmúlt, vége van...

És mégis dobogott a szíve, amikor a kertajtót becsukta maga mögött. Még csak az hiányzik, hogy újra beleszeressek, gondolta. Szép és veszedelmes ez a lány. Milyen csodaszép lett a melle! Mi drágább neked, Sonja vagy a szabadság?

Nem, nem, legyen csak Jankó boldog, neki úgysincs más dolga.

11.

Olga valóban kitűnő vacsorát szolgált fel, személyesen díszítette fel az asztalt, az ebédlő ragyogott. Háziasszonyi erényei olyan fényben csillogtak, hogy Jacquesnak észre kellett azokat vennie, akár akarta, akár nem. Étkezés közben a beszélgetést az irodalom legújabb jelenségeire terelte, itt aztán látni lehetett, mit jelent az, olvasottnak lenni! Ezzel szemben Jacques kénytelen volt bevallani, hogy az utóbbi időben egyetlen könyvet sem vett a kezébe.

Vacsora után Raoul szivarra gyújtott és Jacques-kal a szomszédos irodába ment. Olga jelenlétében nem volt szabad dohányozni. íróasztalán már elő volt készítve a sárga iratcsomó, amelytől Jacques egyenesen undorodott. Raoul körülményesen elhelyezkedett és mély hangján ezt mormogta: •- Intézzük el mindjárt az üzleti ügyeket is. - Jacques úgy találta, hogy Raoul megtakaríthatná magának ezt a fáradságot, Raoul azonban ellentmondott, mert számára az ellenmondás életszükséglet volt, ö kezelte a kis vagyont, amelyet apjuk Jacques tanulmányaira előirányzott és amely most elfogyott. Itt voltak az elszámolások, a nyugták. Felkérte Jacquesot, hogy vizsgálja meg az iratokat és írja alá neki a mellékelt végelszámolást.