Gustave Flaubert
Bovaryné

Fordította

Ambrus Zoltán

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-81931-7-7

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

ELSŐ RÉSZ

I.

A dolgozó-szobában voltunk, amikor megjelent az igazgató egy uj fiuval, a kin még nem volt egyenruha, meg az iskolaszolgával, aki egy fiókos munka-asztalt czipelt utánok. Az alvók fölriadtak s mindnyájan fölkeltünk, mintha nagy munkában zavartak volna meg bennünket.

Az igazgató intett, hogy üljünk le; aztán, a korrepetitor felé fordulva:

- Roger ur - szólt alig érthető hangon - ezt a növendéket ajánlom a figyelmébe. Egyelőre a második osztályba fog járni. Ha szorgalmas lesz és jól viseli magát, átviszszük a nagyokhoz; mert kora ezek közé utalná.

Az uj fiu félénken huzódott meg az ajtó mögött lévő szögletben, úgy, hogy alig láthattuk. Mintegy tizenöt esztendős falusi gyerek volt; erősebb, nagyobb mindnyájunknál. Homlokába fésült haját rövidre nyirva viselte, amint ministráns-gyermekeken látni; jóképü fiunak tünt fel s látszott rajta, hogy roppant zavarban van. Bár nem volt széles vállu, zöld posztóból készült zekéje, melyen fekete gombok ékeskedtek, nagyon bánthatta a hónaljánál, s a rövid ruhaujj hajtókája alól kibuvó vörös kézcsuklón szemmellátható volt, hogy igen megszokta a fedetlenséget. Sárgás-barna, kurta pantallója alól, melyet a nadrág-tartó erősen huzott felfelé, kikandikált a kék gyapjuharisnya; lábafejét nagy, formátlan, rosszul fényesitett, szeges czipő fedte.

Fel kellett olvasnunk a feladatainkat. Az uj fiu tátott szájjal, áhitatosan hallgatta, mint a szent beszédet. Nem merte a lábát keresztbe tenni, nem mert az asztalára könyökölni s két órakor, mikor előadásra csöngettek, a korrepetitornak kellett figyelmeztetnie, hogy keljen fel és csatlakozzék hozzánk.

Az volt a szokásunk, hogy mikor berontottunk az osztályba, a földhöz vágtuk a sipkánkat, hogy a kezünk annál szabadabb legyen; a küszöbről kellett a pad alá teremteni, ugy, hogy onnan a falhoz vágódjék s minél nagyobb port csapjunk; ezt mi igen elmésnek találtuk.

Az uj fiu vagy nem vette észre ezt a virtust, vagy nem mert utánozni bennünket, elég az hozzá, még az imádság után is a térdén tartotta a kucsmáját. Ez a fejfedő egyike volt ama ravasz szerkezetü holmiknak, a melyekben megtalálni a katonasipka, a csákó, a kerek kalap, a süveg és a vidra-sipka elemeit, szóval: egyike ama szegényes, szomoru dolgoknak, melyeknek néma csunyaságában van valami meginditó kifejezés, olyanféle, mint a minőt a félkegyelmüek arczán találunk. A tojásdad formáju, különös fejfedő alapzatát három, halcsonttal béllelt bőrtekercs alkotta; a másik része házinyul-bőrből és bársonydarabokból volt összeróva, a melyeket a prémtől vörös zsinór választott el; felső, zsákszerü része végül egy szögletes, szövettel bevont s czifra sujtással boritott keménységben végződött, melynek diszitményéről igen vékony és igen hosszu zsinóron apró „arany”-szálakból készült bojt-forma csüngött le. Ez a csákó uj volt; az ellenzője csak ugy ragyogott.

- Keljen fel - szólt a tanár.

Fölkelt s a csákója leesett. Az egész osztály elkezdett nevetni.

Lehajolt és fölvette. De egyik szomszédja a könyökével ujra lelökte; fölszedte másodszor is.

- Tegye el már egyszer a sisakját - szólt a tanár, a ki elmés ember volt.

Ezeket a szavakat általános hahota honorálta, amire a szegény fiu teljesen elvesztette a fejét. Nem tudta, mit csináljon; tovább is a kezében tartsa-e a süvegét, ledobja-e a földre, vagy föltegye a fejére? Leült s megint a térdére tette.

- Keljen fel - kezdte ujra a tanár - és mondja meg, hogy’ hivják?

Az uj fiu dadogva nyögött ki valami érthetetlen nevet.

- Ismételje!

Ugyanaz a dadogás vált hallhatóvá; s az érthetetlen szótagokat az osztály lármája és vihogása kisérte.

- Hangosabban! - rivallt rá a tanár. - Hangosabban!

Az uj fiu, a kétségbeesés egy végső elhatározásával, felnyitotta rémségesen nagy száját s teli tüdővel kiáltotta, mintha hína valakit, ezt a szót:

- Bovarikár!

Pokoli lárma kerekedett; perczekig tartó hihihi és bruhaha. A fiuk elkezdtek üvölteni, vonitani, tombolni és toporzékolni s a sok éles hang kaczagva visszhangozta: Bovarikár! Bovarikár! Majd, lassankint, csöndesedni kezdett az osztály, az általános hahota elcsitult s a kaczagás szórványosan hallatszott, de a vidámság csak nem akart csillapodni, ki-kitört ujra, s mint a félig elsült petárda, mely még sistereg és fel-felpukkan, hol az egyik, hol a másik padsorban ujra meg ujra felhangzott a fojtott nevetés.

A büntető penzumok záporának végre mégis sikerült helyre állitania a nyugalmat, s a tanár nagynehezen megtudhatta, hogy az uj fiut Bovary Károlynak hivják. Betünkint mondatta el magának a nevet, s azután megparancsolta a szegény ördögnek, hogy üljön a szamarak padjára, a katedra elé. Az uj fiu megindult, de a következő pillanatban eszébe jutott valami, s megállott, tétovázva.

- Mit keres? - kérdezte a tanár.

- A sapk... - felelt félénken a fiu, nyugtalanul tekintgetve körül.

- Ötszáz verset kap az egész osztály! - kiáltott fel a tanár dühösen, s ez a pár szó, mint a Quos ego, elejét vette egy ujabb viharnak. - Nem tudnak nyugodtan maradni?! - folytatta boszusan, megtörölve homlokát zsebkendőjével, melyet a kalapja belsejéből halászott elő. - Ami pedig magát illeti, maga, uj fiu, huszszor fogja leirni ezt a mondatot: ridiculus sum.

Aztán, szelidebb hangon:

- Eh, majd megtalálja a sapkáját; nem lopták el!

A csend helyreállott. A fiuk feladataik fölé hajoltak, s uj társunk, aki minden tekintetben mintaszerü magaviseletet tanusitott, két órán keresztül meg se moczczant. Még az se hozta ki sodrából, hogy időnkint egy-egy tollhegy czélba vette, s néhány ügyesen kormányzott papir-golyóbist röpitett az arczába. Ilyenkor egyet simitott az arczán, s aztán megint mozdulatlan maradt; még csak fel se tekintett.

Este, a dolgozó-szobában, kivette fiókjából a mancsettavédőjét, gondosan elrendezte az irásait, s hozzá látott a feladatához. Láttuk, hogy roppant lelkiismeretesen dolgozik; minden szót kikeresett a szótárból, s iszonyuan törte magát, hogy semmit el ne mulaszszon. Bizonyára ennek a nyilvánvaló buzgalomnak köszönhette, hogy meghagyták a magasabb osztályban, mert, bár alaposan bevágta a leczkéit, valami gyors felfogást s nagy tanulékonyságot nem igen tanusitott. Eddig mindössze egy kis latin nyelvet tanult, a falujabeli paptól; mert szülei takarékosságból csak akkor adták be a kollégiumba, amikor már lehetetlen volt tovább halasztani a dolgot.

Atyja: Bovary Károly Dénes Bertalan ur, hajdan al-ezredorvos volt, de az 1812-iki katona-állitás alkalmával valami kellemetlen ügybe keveredett, s e miatt kénytelen volt szolgálatát elhagyni. Szerencséjére a csinos emberek közé tartozott, s fel tudta használni ezt a jótulajdonságát. Szóval, hamarosan megkaparintott egy hatvanezer frankos hozományt, amelylyel egy harisnyakereskedőnek a leánya járt együtt, aki beleszeretett a daliás legénybe. Bovary ur szép ember volt, nagyokat tudott hazudni, a sarkantyuja vigan pengett, gyönyörü pofaszakállt hordott, mely összenőtt a bajuszával, az ujja mindig tele volt gyürüvel, feltünően öltözködött, olyan volt, mint egy hős, s ugy tudott beszélni, mint egy vigécz. Mikor megházasodott, két vagy három esztendeig a felesége vagyonából élt: jól evett-ivott, későn kelt, egész nap porczellán-pipáját szitta, este kávéházba ment és csak szinház után vetődött haza. Ekkor meghalt az apósa, s kiderült, hogy csak igen-igen kevés maradt utána. Bovary ur dühbe jött, bele fogott egy-két ipar-vállalatba, elvesztett néhány ezer frankot, azután elhatározta, hogy falura költözik gazdálkodni; lehetetlen, hogy ezen a téren ne érvényesüljön. De minthogy a gazdálkodáshoz épp oly kevéssé értett, mint a kereskedéshez, minthogy a lovait, ahelyett, hogy munkába küldte volna, sétalovaglásra használta, minthogy megitta az almaborát butéliában, ahelyett, hogy eladta volna hordóban, minthogy a baromfi-udvar legszebb szárnyasait sorra megette s disznóinak a szalonnájával a vadász-csizmáit fényesitgette: nemsokára be kellett látnia, hogy legjobb lesz, ha felhagy minden vállalkozással.

Kibérelt, kétszáz frankért évenkint, Pays de Caux[1]*-nak és Picardiának a határszélén, egy majort, mely kuriának is beillett, s melyre csak ugy véletlenül bukkant rá; és elkeseredve, dühösen az egész világra, vádolva eget és földet, negyvenöt éves korában visszavonult ebbe a remeteségbe, mert - amint mondani szokta - megutálta az embereket, s ezentul már békében akar élni.

A felesége valamikor őrülten szerette Bovary urat; valóságos szolgálójává lett, ami férjét csak még inkább elidegenitette tőle. Fiatal korában vidám, közlékeny, kedves teremtés volt szegény, de ahogy megöregedett - hasonlóan a levegőn felejtett borhoz, amely megeczetesedik - házsártos, nyafogó, ideges vénasszony lett belőle. Annyit szenvedett - s eleinte szótlanul - mikor látta, hogy férje minden szoknyának utána szalad s minduntalan részegen, fáradtan jön haza, késő éjjel, az Isten tudja honnan! Később a büszkesége fellázadt. Nem sirt többé s nem veszekedett. Elhallgatott, lenyelte dühét, és stoikusan viselte sorsát mindhalálig. Különben nem is ért volna rá férjével vitatkozni; egész nap lótott-futott, mindig volt valami dolga. Ő járt az ügyvédekhez, a birósághoz; ő tartotta nyilván a kötelezettségek lejáratát, s ő eszközölte ki a sok halasztást; otthon pedig varrt, mosott, vasalt, ügyelt a munkásokra, fizette a számlákat, mig Bovary ur, nem törődve semmivel a világon, s belesüppedve világgyülöletből fakadt álom-kórságába - melyből koronkint csak azért ébredt fel, hogy kellemetlenségeket mondjon a feleségének - nyugodtan pipázott a tűzhely mellett, s bele-bele köpött a hamuba.

Mikor Bovarynénak gyereke lett, a csecsemőt ki kellett adni dajkaságba. Ahogy aztán visszakerült hozzájok, nagyon elkényeztették a szegény kis porontyot. Ugy dédelgették, mint egy királyfit. Az anyja édességekkel traktálta; apja pedig megengedte neki, hogy mezitláb szaladgáljon fel s alá. Bovary ur filozóf volt, s azt tartotta, hogy a gyermekeknek legjobb volna egészen meztelenül járniok; a vadállatok kölykei is úgy nőnek fel, azért elég erősek. Ellentétben az anyai hajlandóságokkal, Bovary úr ugy vélekedett, hogy a gyermeket spártai módra kell nevelni, s hozzá kell szoktatni mindenhez, hogy megedződjék. És e szerint igyekezett formálni a fiát. A kis fiunak fütetlen szobában kellett hálnia; rá szoktatta, hogy pohárszámra igya a rumot, s csúfolódjék, hogyha proczessziót lát. De a gyermek jámbor természetü volt, s nem igen felelt meg a várakozásának. Anyja mindig magával hurczolta; papirból figurákat vagdalt ki neki; mesével, történetekkel mulattatta, s végtelen monológokat intézett hozzá, kissé melankolikusan vidám monológokat, amelyek tele voltak csacsogó hizelkedéssel. Életének nagy magánosságában ezt a gyermek-fejet tette a középpontjává mindannak, ami megtört hiuságából és szétfoszlott reménységeiből még megmaradt. Ábrándozott, hogy fiának nagy jövője lesz; már látta nagynak, szépnek, elmésnek, valami előkelő hivatalban, mint főmérnököt vagy államtitkárt. Megtanitotta olvasni, sőt még ének-leczkéket is adott neki, s ócska zongorája mellett bele vert a fejébe két-három kis románczot. Minderre Bovary ur, aki nem volt barátja a szépművészeteknek, azt mondta, hogy: „Bizony kár pocsékolni az időt!” Ugy se lesz soha annyijok, hogy beadhassák konviktusba, hogy hivatalt vásárolhassanak neki, vagy üzletet rendezhessenek be számára. Különben: „Egy kis fellépés, egy kis szemtelenség, s férfi-embernek nyitva a világ.” Bovaryné elharapta, amit mondani akart, s a gyermek folytatta, a hol elhagyta: naphosszat csavargott.

Követte a munkára menőket, s göröngygyel hajigálta meg a hollókat, amelyek megriadva repültek tova. Szedret evett az árokban, fütyköst keritett magának s leült pulykát őrizni; aratáskor szorgalmasan forgatta a szénát; ha szép idő volt, bebarangolta az erdőt, s ha esett az eső, malmot játszott a templom előcsarnokában; nagy ünnepek idején megkérte az egyházfit, engedje harangozni, hogy kis testének egész sulyával rákapaszkodjék a nagy kötélre, s együtt himbálódzzék vele, ide-oda, ide-oda.

Persze, ugy nőtt, mint a sóska, Erős volt, mint a fiatal tölgy; a jégeső se árthatott neki. Olyan keze lett, mint egy kovács-legénynek; az arczáról szinte kiabált az egészség.

Mikor betöltötte a tizenkettedik esztendejét, anyja végre rábirta Bovary urat, hogy tanittatni kezdjék a fiut. Aztán rábizták a papra. De ennek a tanulásnak nem lehetett valami nagy foganatja, a leczke egy kicsit rendetlenül járt ki, s akkor is mindössze egy pár perczig tartott. Többnyire a sekrestyében kapott „órát”, olyankor, mikor a pap nem tudta mivel eltölteni az időt, egy keresztelő meg egy temetés között; ilyenkor állva, futtában, elmagyarázott a fiunak egyetmást, amivel az bizony nem mehetett sokra. Máskor, ha véletlenül nem kellett kimennie, Angelus után érte küldött a növendékének. Fölmentek a szobájába, leültek; szunyogok és éji pillék röpködtek a gyertya körül. Meleg volt, a gyermek elaludt; nemsokára a jó öreg tisztelendő ur is elszunnyadt, s kezét hasán nyugtatva, hortyogni kezdett, nyitott szájjal, úgy, hogy messze elhallatszott. Koronkint az is megtörtént, hogy a plébános ur, visszajövet valamelyik környékbeli betegtől, akinek az utolsó kenetet adta fel, észrevette az uton Károlyt, aki, ha csak tehette, a mezőn futkározott, haszontalankodott; odahivta magához, egy negyed óráig oktatta, dorgálta, s élve az alkalommal, elragoztatott vele néhány igét, egy fa tövében. Néha az eső vetett véget a leczkének; néha egy ismerős ment arra. Különben a plébános meg volt elégedve vele, sőt azt mondta, hogy az ifju embernek igen jó az emlékezete.

Ennyivel nem érhette be. Bovaryné összeszedte minden energiáját, s Bovary ur restelt ellentmondani neki. Unta is már ezt a vitatkozást. Elég az hozzá, elhatározták, hogy egy esztendő mulva, ha a gyerek már túl lesz az első áldozáson, beadják iskolába.

Még azután is vártak egy fél esztendőt; végre, a következő tanuló-évben, Károlyt csakugyan bevitték a rouen-i kollégiumba. Maga az apja vitte oda, október vége felé, a saint-romain-i vásár idején.

Most már egyikünk se igen fog emlékezni rá. Jelentéktelen, csendes fiu volt, aki nem sok vizet zavart; játszott, ha játszani, s tanult, ha tanulni kellett; az előadás alatt figyelt, a hálóteremben jól aludt, az ebédlőben jól evett. Csak egy ismerőse volt, egy vaskereskedő, aki a Rue Ganterie-ben lakott, s aki minden hónapban eljött érte egyszer, többnyire vasárnap, amikor már becsukta a boltját. Ez a barátja ilyenkor elküldte sétálni a kikötőhöz - a hol Károly elnézte a hajókat - aztán, este hét óra tájban, visszahozta a kollégiumba, még vacsora előtt. Minden csütörtökön este hosszu levelet irt az anyjának, vörös tintával; a levelet mindig három ostyával ragasztotta le. Majd átnézte a történelmi jegyzeteit, vagy Anacharsis-t olvasgatta, amely mindig ott hányódott a dolgozó-teremben. Ha sétálni mentünk, a szolgával beszélgetett, aki faluról jött legény volt, mint ő maga.

Mivel nagyon szorgalmas volt, soha se tartozott az osztályban a legutolsók közé; sőt egyszer harmadik lett a természetrajzból. De mikor elvégezte a hatodik osztályt, szülei kivették a kollégiumból, abban a meggyőződésben, hogy magától is le tudja tenni a baccalaureatus-t. Ugy végezték el, hogy orvos lesz belőle.

Anyja szobát bérelt neki, egy selyemfestő ismerősüknél, a negyedik emeleten. Kialkudta az ellátását, butort szerzett számára - egy asztalt és két széket - elhozatott hazulról egy régi jó cseresnyefa-ágyat, s vett neki egy kis öntött vas kályhát is, meg fát, sokat, hogy ne fagyjon meg szegény gyermeke. Aztán a hét végén hazautazott, ujra meg ujra lelkére kötvén fiának, hogy viselje jól magát, most hogy magára van hagyatva.

Károly szinte elkábult, mikor az orvosi egyetem hirdetményén végigolvasta az óra-rendet. Anatómia, patológia, fiziologia, farmakologia, kémia, botanika, klinikai kurzus, terapeutika! - a higiénéről és a belső gyógyitás tudományáról nem is beszélve - az etimologiáját se tudta ezeknek a szavaknak. Megannyi ajtó, mely magasztos homálylyal teli szenthelyekre vezet!

Semmit sem értett meg abból, a mit előadtak; hiába hallgatta, mindez csak nem akart a fejébe menni. Pedig ernyedetlenül dolgozott, bekötött füzeteket vett magának, hallgatott minden tárgyat, nem mulasztott el egy leczkét sem. Ugy végezte mindennapi feladatát, mint a czirkusz-ló, mely bekötött szemmel forog ugyanabban a körben, nem tudva, hogy minő munkát őröl le.

Hogy kevesebbet kelljen költenie, anyja minden héten egy darab borjusültet küldött neki a gyorskocsival. Ebből reggelizett, mikor délelőtt visszajött a kórházból, amúgy futtában, mert annyi ideje már nem volt, hogy egy kicsit kipihenje magát. Vissza kellett rohannia az előadás-termekbe, a klinikára, a kórházba, egyik utczából ki, a másikba be. Este, mihelyt lenyelte a sovány ebédet, melylyel gazdája traktálta, fölment a szobájába és ujra munkához látott, ázott ruhájában, mely gőzölgött a testén az izzó kályha mellett.

A nyári szép estéken, abban az órában, mikor a langyos utczák már üresek s csak a szolgálók bolondoznak egy-egy toll-lapdával a kapuk előtt, kinyitotta ablakát, rákönyökölt a párkányra és elmerengett. A folyó, mely Rouennak ezt a részét afféle nemtelen kis Velenczévé teszi, hol szennyes-sárgán, hol viola-kéken folydogált odalenn, rácsozatai és hidjai között. Munkások guggoltak a parton s mosták a vizben felső karukat. A padlásablakokból kinyuló póznákon gyapjukötegek száradtak a levegőn. Szemben, a háztetők felett, a nagy, tiszta eget látta s a lemenő vörös napot. Milyen jó lehet arra messze! Micsoda illat a bükkfa-ligetben! És kitágult orrlyukkal, nagyot lélekzett, mintha teli akarná szívni tüdejét a falu édes illataival, melyek nem érkeztek el hozzá.

Megsoványodott, nyurgább lett s valami fájdalmas kifejezés volt az arczán, mely szinte érdekessé tette.

A nélkül, hogy gondolt volna rá, puszta nembánomságból, lassankint hűtlenné vált minden komoly elhatározásához. Egyszer elmulasztotta az előadást, másnap nem ment el a klinikára s örömet találván a renyheségben, végre tájékára se ment az egyetemnek.

Korcsmába kezdett járni, s belehabarodott a dominójátékba. Bezárkózni esténkint egy szennyes nyilvános helyiségbe, hogy fekete pontokkal jelzett kis birkacsontokat csattogtasson egy márványasztalon, szabadsága oly becses bizonyitékának tünt fel előtte, hogy maga iránt való tisztelete valósággal megkétszereződött. Ugy tetszett neki, hogy most már megismert valamit a nagyvilágból s közelebb jutott a tiltott örömökhez; és mikor benyitott a kávéházba, szinte érzéki gyönyörüséggel fogta meg az ajtó kilincsét. Egész sereg, eddig féken tartott érzés szabadult fel benne; kuplékat tanult meg és énekelgetett, ha rákerült a sor, lelkesedni kezdett Béranger-ért, megtanult puncsot késziteni, és végre megismerte a szerelmet.

Ezeknek az előkészitő munkálatoknak az eredménye természetesen az volt, hogy az orvosi vizsgálaton megbukott minden tárgyból. És otthon pompás vacsorával várták, hogy megünnepeljék a sikerét!

Gyalog indult haza s a falu szélén megállapodott. Oda hivatta az anyját, elbeszélt neki mindent. Anyja mindjárt kész volt a mentséggel; a bukást egyszerüen a vizsgáló tanárok igazságtalanságának tulajdonitotta. Megnyugtatta fiát; ne féljen, nem lesz semmi baj. És Bovary ur csak öt esztendő mulva tudta meg az igazságot, a mikor már elavult a dolog. Mit volt mit tennie? Beletörődött. Különben ugy se hitte volna el, hogy valaki, aki tőle kapta az életet, ostoba is lehet.

Károly tehát ujra dologhoz látott és szakadatlanul tanult, mig egyszer csakugyan elkészült. Bevágta előre az összes kérdéseket, s vizsgálatát, elég jó kalkulussal, elfogadták. Mily boldog volt az anyja! Nagy lakomával ünnepelték meg a nevezetes napot.

Hol fogja gyakorolni a mesterségét? Tostes-ban. Ott csak egy orvos van, az is nagyon öreg. Bovaryné már régen leste, mikor fog meghalni ez az öreg ur, s a derék aggastyán még le se hunyta a szemét, mikor Károly már letelepedett a szemközt lévő házban, mint az öreg ur utódja.

De nem elég, hogy az ember fölneveli a fiát, kitanittatja orvossá, s fölfedezi számára Tostes-ot, a hol a mesterségét gyakorolhatja; asszony is kell neki. Bovaryné talált asszonyt is; egy dieppe-i végrehajtó negyvenöt éves özvegyét, akinek tizenkétszáz frank évi jövedelme volt.

Bár csunya volt, pörsenéses arczu és száraz, mint egy rőzse-köteg, Dubuc-né válogathatott a kérőkben; talált minden ujjára tizet. Hogy czélját érje, Bovarynénak ki kellett túrnia valamennyit, s ez nem kevés fáradságába került. Különös ügyességgel játszott ki egy ravasz hentest, akit a papok pártfogoltak.

Károly a házasságtól a kényelmesebb életmód elkövetkeztét várta; azt hitte, hogy szabadabb lesz, s hogy tetszése szerint fog rendelkezni ugy a személyével, mint a pénzével. De felesége lett az ur a házban. Károlynak az idegenek előtt ezt kellett, azt nem volt szabad mondania; kénytelen volt böjtölni minden pénteken; nem öltözködhetett máskép, csak ugy, ahogy a felesége akarta; s az asszony rendeletéből zaklatnia kellett azokat a klienseket, akik késlekedve fizettek. Felesége felbontogatta a leveleit, kémlelte minden lépését, s ha asszony-látogatók jöttek hozzá orvosi tanácsot kérni, a kulcslyukon át hallgatta, hogy mit beszél velök.

Minden reggel megkövetelte a maga csokoládéját és az apró-cseprő dolgokban is a legnagyobb figyelemmel kellett lenni iránta. Folyvást panaszkodott, hogy ideges, hogy a melle fáj, hogy fejgörcsei vannak. A lépés zaja is bántotta; ha Károly elment, a magánosságot rettenetesnek találta, s ha visszajött hozzá, azzal gyötörte, hogy: már a halálát lesi. Este, mikor Károly haza érkezett körutjából, kinyujtotta a paplan alól hosszu, sovány karját, átölelte a férjét, leültette ágya szélére, s elsirta neki minden búját-baját. Hogy Károly már nem szereti, hogy másvalakit szeret! Megmondták neki előre, hogy szerencsétlen lesz! S ez a sok panasz mindig azzal végződött, hogy adjon neki Károly valami szörpöt, vagy más egyéb orvosságot, és szeresse jobban egy kicsit.

II.

Egy éjjel, tizenegy óra tájban, lódobogás ébresztette fel őket; a ló éppen a kapu előtt állt meg. Cselédjük kinyitotta a padlás-szoba ablakát, s tárgyalni kezdett az utczán várakozó emberrel. Az orvost kereste; levelet hozott neki. Nastasie dideregve ment le a lépcsőn és kinyitotta az ajtókat, egyiket a másik után. Az ember leszállt lováról és bejött a házba. A hálószobába érve, egy rongyba burkolt levelet halászott elő szürke bojtos gyapjusapkájának a belsejéből, átnyujtotta Károlynak, aki felkönyökölt a párnájára, hogy elolvashassa a levelet. Nastasie az ágy mellett a gyertyát tartotta. Bovaryné, szemérem-érzetből, a fal felé fordult s csak a hátát mutatta nekik.

Ez a levél, melyet irója formás kis kék pecséttel zárt le, arra kérte Bovary urat, siessen haladéktalanul a bertaux-i tanyára, meggyógyitani egy eltört lábat. Tostes-tól a bertaux-i tanyáig, Longueville-en és Saint-Victor-on át, jó hat mértföld az ut. S odakünn sötét, csillagtalan az éj. Az ifjabb Bovaryné aggódni kezdett, hogy férjét még baj éri az uton. Elhatározták tehát, hogy az istálló-szolga előre megy, Károly pedig csak három óra mulva, holdkeltekor indul el. Majd elébe küldenek egy fiut, aki el fogja vezetni a tanyára és ajtót nyit neki.

Reggel négy óra felé Károly beburkolózott köpönyegébe s megindult a bertaux-i tanya felé. Az álom még nem ment ki egészen a szeméből, s mialatt lova csöndesen, egyhanguan poroszkált, lassankint ujra elszundikált. Csak akkor riadt fel, mikor a lova, visszahőkölve ama tüskebokrokkal környezett árkok elől, melyek a szántóföldeket választják el az uttól, magától megállapodott. Eszébe jutott az eltört láb, s igyekezett visszaidézni emlékezetébe mindama törési eseteket, amelyekről csak tudott. Az eső elállott; pirkadni kezdett, s a lombtalan almafák ágain kuczorgó kis madarak fázósan borzolgatták tollaikat a hideg reggeli szélben. Köröskörül, amerre szem látott, végtelen sikság terült el, s a tanyák körül sötéten rajzolódó fák-bokrok violaszinbe játszó fekete foltot vetettek itt-ott erre a roppant szürkeségre, mely a messzi látóhatáron a reggeli ég komor szineiben veszett el. Károly időnkint kinyitotta a szemét, de olyan fáradt és álmos volt, hogy csakhamar ujra elszenderedett. Félálmában legutóbbi benyomásai összezavarodtak emlékeivel; majd diáknak, majd házasembernek látta magát, hol ágyában feküdt, mint az imént, hol az operáló-asztal körül szorgoskodott, mint hajdan. A puhitó borogatás meleg szaga összevegyült fejében a harmatos fü édes illatával; hallotta az ágyfüggönyök vasgyürüinek a csikorgását, amint végig siklanak a vasrudon, majd ismét alvó feleségét látta... Ahogy áthaladt Vassonville-en, egy suhanczot látott meg az uton. A gyerek az árokparton ült.

- Maga a doktor? - kérdezte.

Mikor hallotta, hogy: igen, felkapta a faczipőit, s szaladva mutatta az utat Károlynak.

Az orvos, utközben, megtudta vezetőjének a beszédjéből, hogy Rouault ur nagyon jómódu gazda. Előtte való este kitörte a lábát, egy szomszédjától jövet, akinél a Három királyok-at ünnepelték. A felesége meghalt már vagy két esztendeje. Csak a lánya van vele; a kisasszony, aki a háztartásról gondoskodik.

Az uton szaporodni kezdett s egyre mélyebbé vált a kerékvágás. Eszerint már közel lehetnek a tanyához. Egyszerre a kis siheder eltünt; bebujt a sövénynek egy hasadékán, majd ujra megjelent s kinyitotta belülről az udvart elzáró korlátot. Károly lehajolt, hogy a faágak meg ne sértsék az arczát, s beforditotta lovát a dértől nedves avarra. A házőrző kutyák ugatva rohantak elő óljaikból, amennyire a lánczuk engedte. A ló megijedt és ágaskodni kezdett.

A tanya csakugyan jómódra vallott. Az istállókban, a tárt kapukon át, hatalmas igás-lovakat lehetett látni, amelyek békésen abrakoltak a vadonatuj rácsozatu jászolban. Az épületek mentén tekintélyes szemétdomb gőzölgött, s a pulykák és tyukok között öt vagy hat páva szemecskélt, ami a legnagyobb fényüzése a caux-i baromfi-udvaroknak. Az akol hosszu, a csűr magas volt; egyik is, másik is sima falú. A kocsiszinben két nagy szekér és négy eke állott, minden hozzávalóval: jármokkal, ostorokkal, és kék gyapjuból készült ló-takarókkal, melyek már egy kicsit szennyesek voltak a tetőzetről lehulló finom portól. A kissé lejtős udvart egymástól egyforma távolságra álló fák tették barátságossá; a pocsolya felől libasereg vidám gágogása hallatszott.

A ház küszöbén Bovary urat egy fiatal nő fogadta, három fodorral diszitett kék merino-ruhában. Aztán bevezette a konyhába, a hol nagy tűz lángolt. Köröskörül, kisebb-nagyobb fazekakban, a cselédség reggelije főtt. A kandalló belső részében néhány nedves ruha száradt. A lapát, a többféle tűzfogó és a fuvónak a hegye - megannyi óriási méretü szerszám - ugy fénylett, mint a csiszolt aczél; s a falon függő konyha-edényeken ott tükröződött a tűzhely lángjával együtt a kora reggeli napsugár is, amely már beszűrődött a konyha-ablakon.

Károly felment az emeletre, megnézni a beteget. Ágyában találta, dunyhák és paplanok között, izzadtan, jó messzire gyapjusipkájától, melyet, ugy látszik, türelmetlenségében hajitott le az ágyról. Ötven esztendős, zömök kis ember lehetett; fehér bőrü és kék szemü. Kopasz volt a feje bubjáig, és fülbevalót viselt. Egy széken nagy üveg pálinka állott előtte, s a beteg ugyancsak sürün töltögetett magának a gyomor-erősitőből. De ahogy az orvost megpillantotta, egyszerre alábbhagyott a vitézkedéssel, s ahelyett, hogy káromkodott volna, mint ahogy már egy fél nap óta cselekedte, elkezdett iszonyatosan nyögni.

A törés egyszerü volt; a bajt semmi se komplikálta. Károly nem is kivánhatott volna könnyebb esetet. Még élénken emlékezett rá, hogyan viselkedtek mesterei a sebesült ágya mellett, s ezek példájára vigasztalni kezdte a beteget, mindenféle jó szóval, afféle sebészi nyájasságokkal, amelyek olyanok, mint az az olaj, amelylyel a metszőkést kenik. Hogy küllőket csinálhasson a tört hely köré, leküldött a kocsiszinbe s felhozatott egy csomó léczet. A léczek közül kiválasztotta a legalkalmasabbat, darabokra vágta, aztán lecsiszolta egy üvegdarabbal; a szolgáló ezalatt tépést csinált, Emma kisasszony pedig apró párnákat varrt, amelyeknek az volt a hivatásuk, hogy a tört lábat körülbugyelálják. Mivel egy kicsit sokára találta meg a varró-eszközeit, apja türelmetlenkedni kezdett. Nem felelt semmit, de varrás közben megszurta az ujját. A vérző ujjat aztán a szájába vette, hogy kiszíjja belőle a vért.

Károlyt meglepte a lány körmeinek a fehérsége. Még sohase látott ilyen gondosan ápolt, mandula-alaku, finoman élezett körmöket; ez a vakitó fehérség a dieppe-i elefántcsontra emlékeztette. Pedig a kezét nem lehetett szépnek mondani, talán mert nem volt elég halvány; annyi bizonyos, hogy az izületeknél valamivel formásabb is lehetett volna. Aztán meg tulságosan hosszukás volt, s körvonalainak a hajlásában több finomságot keresett a szem. Annál szebb volt a szeme. Tulajdonképpen barnának kellett lennie, de a szemöldöke feketének tüntette fel. Tekintetében tisztaság és bátorság csillogott.

Mikor a kötés elkészült, az orvost meghivták - és pedig maga Rouault ur - hogy egyék egy falatot, mielőtt haza megy.

Károly lement a földszinten lévő nagy terembe. Egy kis asztalon két teriték állott; a teritékek mellett ezüst serleg és evőeszközök. Az asztalka közvetetlen közelében volt egy nagy mennyezetes ágynak, melynek lebernyegén és fali szőnyegén török figurákat lehetett látni. Az ablakkal szemben lévő nagy tölgyfaszekrény felől levendula-illat szállongott, keverten a frissen vasalt ruha átható szagával. A szoba szögleteiben néhány gabonával teli zsák állott; az, ami nem fért el a szomszéd magtárban, ahová három kőlépcső vezetett. A terem különben nem volt minden dísz nélkül; a falon, melynek zöld festését penészszinüre változtatta a mindenfelé jelentkező salétrom, egy krétával rajzolt s aranyozott keretbe foglalt Minerva-fej ékeskedett. A kép aljára, szögletes disz-betükkel, ez volt irva: „Kedves atyámnak”.

Előbb a betegről beszélgettek, aztán az időről, a tartós nagy hidegről, meg a farkasokról, amelyek éjjelenkint ellepik a mezőt. Rouault kisasszony nem szerette a pusztai életet, kivált most, hogy az egész tanyáról neki magának kellett gondoskodnia. A teremben meglehetős hüvös volt; a kisasszony még evésközben is didergett. Károly csak most vette észre, hogy milyen húsosak az ajkai; mert az volt a szokása, hogy, ha nem evett és nem beszélt, a száját harapdálta.

Nyakát szélesen lehajló, fehér ruhagallér vette körül. Haját, melynek két vastag, fekete fonata oly sima volt, mintha mindegyik egy-egy darabból lett volna, vékony, finom vonal választotta kétfelé a fején; ez a vékony választék aztán egész hajerdőben veszett el, mely majdnem egészen beboritotta a fülét s hátul hatalmas fonadékban végződött. Ez a csodálatos haj oly hullámosan hajlott halántékára, hogy a falusi doktor, a ki életében először vett észre ilyesmit, alig tudta levenni róla a szemét. Arczszine üdének, rózsásnak tünt fel. Ruhaderekának két gombja között, ahogy a férfiak viselik a lánczot, csigahéj-foglalatu női messzelátót hordott.

Mikor Károly, aki felment, hogy elbucsuzzék Rouault apótól, visszajött a terembe, Emma kisasszonyt az ablaknál találta. Homlokát az ablaküvegnek támasztva, a kertet nézte, a hol a futópaszuly karóit feldöntögette a szél. Megfordult.

- Keres valamit? - kérdezte.

- A lovagló-vesszőmet, ha megengedi - felelt.

S keresgélni kezdte az ágyon, az ajtó mögött, a székek alatt; a zsákok és a fal közt csuszott le a földre. Emma kisasszony észrevette s lehajlott a zsákok fölé. Károly, udvariasságból, oda sietett, s amint, hasonló mozdulatot téve, kinyujtotta a karját arra felé, érezte, hogy melle hozzá ért a leány hátához. Emma kisasszony piros arczczal egyenesedett fel, s csak a válla fölött nézett rá, amint átnyujtotta neki a bikacsököt.

Ugy igérte, hogy három nap mulva jön megint Bertaux-ba, de már másnap átlovagolt, aztán pontosan megjelent hetenkint kétszer, nem számitva, hogy néha váratlanul is beállitott, mint aki feledékenységből elvétette a szokásos napot.

Különben minden jól ment; a gyógyulás szabály szerint folyt le, s mikor a hetedik hét közepén Rouault apó lábra állott s megpróbálta segitség nélkül járni fel s alá a viskó-jában, Bovary urat nagytehetségü embernek kezdték tekinteni. Rouault apó kijelentette, hogy a legelső yvetot-i orvosok se gyógyitották volna meg jobban, sőt talán még a rouen-iak se.

Károly nem igen kérdezgette magától, hogy miért jár Bertaux-ba olyan szivesen. Ha gondolt volna rá, bizonyára az eset sulyosságának tulajdonitotta volna buzgalmát, vagy pedig a remélhető haszonnak. De vajjon ez volt-e az oka, hogy, mig minden más elfoglaltságát terhesnek és nyomoruságosnak tartotta, a bertaux-i kirándulásoknak már előre örvendett? Ezeken a napokon korán kelt, galoppban haladt előre, egyre nógatta a lovát, s mielőtt beállitott a tanyára, megtisztitotta czipőjét a fűben és felhuzta fekete keztyüjét. Ilyenkor örült, hogy megérkezett a tanyára, hogy vállával félretolhatja a fa-sorompót; örült, hogy hallhatja a kőfalon kukorékoló kakast, s láthatja a suhanczokat, akik szembe jöttek vele. Szerette a csürt és az istállókat; szerette Rouault apót, aki nagyokat parolázott vele és megmentőjének nevezte; szerette hallani, amint Emma kisasszony kis faczipőiben végigkopogott a szépen felmosott konyha kőkoczkáin. Ezek a nagysarku faczipők valamivel magasabbnak tüntették fel, s amint igy járt-kelt előtte, a sebesen emelkedő fatalp, a bőrczipőhöz súrolódva, olyan kedvesen csattogott és nyikorgott!

Emma kisasszony rendesen kikisérte Károlyt a tornácz lépcsőjéig, s ha a lovat akkorára még nem hozták elő, ott maradt vele. Ilyenkor már nem beszélgettek, csak éppen elbúcsúztak egymástól. A hüvös szél ide-oda tánczoltatta a lány nyakszirtjén a finom hajpihét, majd kötőjének a pántlikájával kezdett játszadozni s addig lengette, kuszálta össze-vissza, mig végre valóságos csokorrá göngyölitgette a csipőjét övező s hátul megkötött két fehér szalagot. Egy szép nap lágyabbra vált az idő; az udvarban álló fák kérge csepegett s az épületek tetején olvadni kezdett a hó. Emma már a küszöbön volt, de visszament a szobájába a napernyőjéért. Jött, s kinyitotta. A galambszin selyem-ernyőn átsugárzó napfény valami különös, rezgő csillogást varázsolt finom, fehér arczbőrére. Mosolygott; a szép idő boldoggá tette. És a nagy csendben hallani lehetett, amint a tetőről leszivárgó vizcseppek rá-rákoppantak a kifeszitett selyemre.

Eleinte, hogy Károly Bertaux-ba kezdett járni, az ifjabb Bovaryné is élénken érdeklődött a beteg iránt. Sőt külön lapot nyitott neki abban a könyvben, melybe férjének orvosi látogatásait és bevételeit jegyezte. Mikor azonban értesült róla, hogy Rouault urnak leánya is van, kérdezősködni kezdett. Megtudta, hogy Rouault kisasszonyt az Orsolya-szűzek nevelték, következésképpen szép nevelést kapott; tud tánczolni, rajzolni, tanult földrajzot, tud himezni és zongorázni. No még csak ez kellett neki!

- Hát ezért derül ki ugy az arcza, valahányszor Bertaux-ba megy - tépelődött magában - ezért veszi fel mindig az uj mellényét, nem törődve vele, hogy az esőben tönkre teheti?! Ó, ez a nő, ez a nő!...

És ösztönszerüleg gyülölni kezdte ezt a nőt. Eleinte csak czélzásokkal könnyitett a lelkén, de Károly sehogy se akarta megérteni a czélzásait. Utóbb világosabban kezdett beszélni s mindenféle nehézségeket támasztott, ha férje Bertaux-ba készült; Károly, aki rettegett a viharos jelenetektől, erre se szólt egy szót se. Végre egyenesen rátámadt s vallatni kezdte, amire Károly nem tudott mit felelni: - Mért jár Bertaux-ba még most is, noha Rouault már meggyógyult s fizetni egy garast se fizetett? Persze, mert van ott valami személy, egy hölgy, aki tud fecsegni, társalogni, himezni, meg nem tudom micsoda ostobaságot! Ezt szereti ő: uri kisasszonyok kellenek neki!

És ujult erővel folytatta:

- Uri kisasszony! A Rouault apó leánya? Ugyan! A nagyapjuk még juhász volt s van egy unokatestvérök, akit majdnem becsuktak, valami korcsmai verekedés, késelés vagy mi miatt. Ezért nem érdemes ugy henczegni és selyemruhában járni vasárnap a templomba, mint valami grófnő! Különben ez a Rouault voltaképp egy szegény ördög, aki, ha véletlenül tavaly be nem üt a repcze, aligha tudta volna kifizetni a bér-hátrálékát!

Károly, hogy elkerülje a hasonló jeleneteket, egy idő óta nem járt Bertaux-ba. Sok zokogás és csók után, a szerelmi kitörés egy ünnepies perczében Alojzia megeskettette, hogy nem megy oda többet. Rá kellett tennie a kezét Alojzia imádságos könyvére; igy mondta el a fogadalmat. Engedelmeskedett tehát; de vágyának a vakmerősége tiltakozott viseletének a szolgaisága ellen, s képmutatása azt a naiv gondolatot rejtegette, hogy most már, mivel nem szabad látnia, joga van szeretnie Emmát. Aztán meg az özvegy nagyon sovány volt; hosszu fogaira rosszul esett ránézni; télen-nyáron egy kis fekete sált hordott, melynek a hegye lecsüngött a lapoczkája alá; a ruha csak ugy lógott rajta; tulságosan rövid szoknyája nem fedte el a bokáit, pedig se szürke harisnyáin, se nagy czipőin nem volt semmi látnivaló.

Koronkint Károlynak az anyja is átjött hozzájok egy pár napra; de alig teltek el a viszontlátás első órái, ő is ugyanazt hajtogatta, amit a menye. Mintha egy olló két szára közé került volna; egész nap nyiszálták a megjegyzéseikkel. Mért eszik olyan sokat? Mért kinálgatja a borát minden jöttmentnek? Micsoda makacsság, hogy nem akar flanell-inget hordani!

Ekközben az történt, hogy tavasz elején az ingouville-i jegyző, aki Dubuc özvegyének a vagyonát kezelte, egy szép nap elvitorlázott ismeretlen vidékre, s magával vitte a kliensei pénzét. Alojziának a vagyona ugyan nem csak készpénzből állott, mert azonkivül, hogy részese volt egy hajónak - amely részesedés értékét hatezer frankra becsülték - megmaradt Saint-François utczai háza is, de mégis csak ugy volt, hogy abból a nagy vagyonból, melyről oly sokat beszéltek, Alojzia nem hozott egyebet a házhoz, mint egy pár butort, meg egy csomó viselt ruhát. És lassankint kiderült, hogy a dieppe-i ház egészen az alap-czölöpzetéig meg van terhelve jelzáloggal; hogy ami a jegyzőnél volt, azt már csak az Isten tudja, hová lett; s hogy végre a hajórész értéke nem több ezer tallérnál. E szerint hazudott a jó asszony! Az idősb Bovary ur dühében a földhöz vágott egy széket, s azzal vádolta a feleségét, hogy szerencsétlenné tette a fiukat, amikor hozzá kötötte ehhez a kiaszott gebéhez, akinek a czakkumpakkja se ér többet, mint amennyit a bőre. Átjöttek Tostes-ba. Magyarázatot kértek, s a magyarázat kínos jelenetekre vezetett. Alojzia sirva menekült férjéhez s rimánkodott, hogy védelmezze meg szüleitől. Károly rajta volt, hogy megvédelmezze, s mentegette, amennyire csak tudta. Amazok megharagudtak és haza utaztak.

De a határozott föllépésnek azért megvolt a maga hatása. Egy héttel később Alojziát, amint a fehérnemüjét teregette ki az udvaron, vérhányás fogta el, s másnap, mialatt Károly hátat forditott neki, hogy leereszsze az ablak függönyét, csak annyit mondott: „Jaj, istenem!”, egyet sóhajtott s elvesztette az eszméletét. Ki hitte volna? - meghalt.

Mikor a temetőben már mindent elvégeztek, Károly haza ment. Odalenn senkise várta; fölment az emeletre, a hálószobába. Alojzia ruhája még most is ott függött a hálófülkében, egy szögön. Károly rá könyökölt a szekrényre és hosszasan elmerengett. Valami nagyon fájdalmas érzés fogta el. Mégis csak szerette, hiába.

III.

Egy reggel Rouault apó elhozta Károlynak az orvosi tiszteletdijat: hetvenöt frankot negyven sou-s pénzdarabokban, és egy pulykát. Hallotta, hogy milyen szerencsétlenség érte, s vigasztalta, már amennyire tudta.

- Tudom én, hogy mi az! - szólt Károlynak a vállára ütve - én éppen ugy voltam, mint ön. Mikor szegény, boldogult feleségem meghalt, kimentem a mezőre, hogy egyedül legyek; ledőltem egy fa tövébe, sirtam, pörbe szálltam a jó Istennel, ostobaságokat beszéltem; irigyeltem az uton heverő döglött vakondokot, melynek hasában férgek nyüzsögtek, szóval, szerettem volna meghalni. És mikor arra gondoltam, hogy mások ebben a pillanatban együtt vannak jó kis feleségükkel és ölelgetik őt: a botommal nagyokat ütöttem a földre. Olyan bolond voltam, hogy enni se akartam; s az a gondolat, hogy elmenjek akár csak a kávéházba, dühbe hozott, nem is képzelné. No és, amint egyik nap mult a másik után, amint télre tavasz és nyárra ősz következett, mindez szép lassan elmult; elmult, vége... azaz, hogy elcsitult, mert valami mindig megmarad belőle... valami, ami - hogy is mondjam? - ugy nyomja az ember lelkét!... De mivel ez közös sorsunk, nem szabad kétségbeesni és összeroskadni; mert mások meghaltak, ne akarjunk mi is meghalni. Szedje össze magát, Bovary ur; gondoljon egy kicsit másra, majd csak el fog mulni!... Tudja mit, látogasson meg bennünket! A lányom gyakran gondol önre s ugyis azt mondja, hogy ön már teljesen megfelejtkezett róla. Egy pár nap mulva itt a tavasz; kimegyünk a vadasba egy kicsit nyulászni, ez szórakoztatni fogja önt, meglátja.

Károly szót fogadott Rouault apónak. Megint elment Bertaux-ba, s mindent ugy talált ott, ahogy tegnap hagyta; tegnap, már tudniillik: néhány hónapja. A körtefák tele voltak virággal, s Rouault apó, aki most már vigan járt-kelt, jóval elevenebbé tette a tanyát.

Rouault apó kötelességének tartotta: a lehető legtöbb figyelmességet tanusitani vendégével szemben; ugy gondolkozott, hogy a mélyen sujtott embert kettőzött gyöngédség illeti meg. Kérte, hogy csak tartsa fenn a kalapját, halk hangon beszélt hozzá, mint nagybeteghez szokás, és zsörtölődött, ha nem készitettek az orvos számára külön valami könnyebb ételt, tejhabos dolgokat vagy körte-befőttet. Közben vidám történetekkel mulattatta. Károly azon vette észre magát, hogy jóizüen nevetgél; de egyszerre eszébe jutott a felesége, s elkomorodott. Behozták a kávét; és megint nem gondolt rá.

Egyre kevesebbet gondolt rá, amint ujra hozzá szokott a magános élethez. A függetlenség uj és kellemes érzése lassankint türhetőbbé tette özvegységét. Most már akkor ebédelt, amikor akart, jöhetett-mehetett, anélkül, hogy igazolgatnia kellett volna magát, s ha fáradt volt, végig dőlhetett az ágyán. Ahogy a többiek tették vele, ő maga is dédelgette, beczézgette magát; és láthatóan jól esett neki, ha valaki vigasztalgatni kezdte. Aztán meg feleségének a halála éppenséggel nem ártott a keresetének; egy hónapig mindenki csak erről beszélt: „Szegény fiatal ember! Mily szerencsétlenség!” Sűrün emlegették a nevét s pácziensei megszaporodtak. És végül: akkor ment Bertaux-ba, amikor akart. Ezeknek a látogatásoknak tulajdonképpen nem volt semmi czélja; és mégis a reménység, meg valami édes, boldogitó érzés vitte oda. Mikor tükre előtt a pofaszakállát kefélgette, ugy találta, hogy csinosabb legény, mint amilyen azelőtt volt.

Egyszer ugy három óra felé érkezett meg Bertaux-ba; mindenki kinn volt a tanyán. Bement a konyhába, de eleinte nem vette észre Emmát; a konyha zsalugátere le volt eresztve. A zsalugáter hasadékain át a nap vékony sávokban szürődött be a kövezetre; fénycsikjai feltánczoltak a konyha tetejéig. Az asztalon még ott voltak az el nem mosott ételes edények; a poharakon legyek mászkáltak, s addig zümmögtek, mig végre belefultak a maradék almaborba. A szabad tüzhely fölött, a nyitott kéményen át, nappali világosság áradt be, mely a tüzhely kormos tetejének valami bársonyos fényt adott, s kékes szinnel vonta be a már elhamvadt parazsat. Emma a tüzhely és az ablak között ült; varrt. A nyakán nem volt kendő; meztelen vállán egy-két izzadság-csepp látszott.

Falusi szokás szerint mindjárt itallal kinálta a vendégét. Károly azt mondta, hogy: köszöni, nem kér semmit, de a lány tovább is kinálgatta. Csak nem utasit vissza egy pohár édes pálinkát, ha ő is iszik vele? Elővett a szekrényből egy üveg curaçao-t meg két kis poharat; az egyiket megtöltötte egészen, a másikba alig öntött pár cseppet. Aztán koczintottak, s Emma is szájához vette a poharat. Minthogy ez majdnem egészen üres volt, Emmának hátra kellett hajolnia, hogy ihassék; s - mialatt Károly elnézte a hátra szegzett fejet és kifeszitett nyakat - kicsucsoritott szájjal akarta szürcsölni az italt, de nevetnie kellett, mert semmi izt se érzett. Ugy segitett magán, hogy szép, finom fogai közül kidugta a nyelve hegyét, s azzal szítta fel a curaçao-cseppeket.

Aztán visszaült a helyére s elővette a munkáját. Egy fehér gyapju-harisnyát foltozgatott, ugy, hogy összevarrta rajta a lyukakat. Ráhajlott a munkájára s elhallgatott; Károly se beszélt. Az ajtó hasadékán át a szellő egy kis port söpört be a konyha kőkoczkáira; Károly elnézte a porszemek kergetőzését, s hallgatta, hogyan zúg valami a fejében, halkan, csendesen. Aztán egy tyúkra figyelt, mely az udvar mélyén, messze, kotkodácsolni kezdett. Emma koronkint tenyerével hűsitgette az arczát, majd ujra meg ujra megfogta a tűzfogó hideg vasát, hogy ne legyen olyan melege.

Panaszkodott, hogy, mióta a melegebb idő beállott, szédülései vannak; kérdezte, nem volna-e jó tengeri fürdőt használnia. Később a kolostorról kezdett beszélni, Károly meg a kollégiumáról; s a beszélgetés megeredt. Fölmentek a leány szobájába.

Emma megmutatta a régi hangjegy-füzeteit, jutalom-könyveit, tölgyfalevelekből összeállitott iskolai koszoruit, meg a többi emlékeit, amelyeket egy szekrényfiókban tartott. Azután édes anyjáról és a temetőről beszélt, sőt megmutatta vendégének a kertben azt a virágágyat is, amelyről virágot szed, minden hónap első péntekén, hogy feldiszitse vele édes anyja sirját. Pedig a kertészük nem tudja gondozni a virágokat; nem ért az semmihez a világon. Persze falun rosszul szolgálják ki az embert. Azért, legalább a téli hónapokban, szeretett volna a városban lakni; ámbár nyáron, mivel a napok hosszuk, talán még unalmasabb a falu, mint télen. És aszerint, amit mondott, a hangja hol frissen, tisztán csengett, hol egyszerre csak vontatottá vált. Mikor maga-magáról beszélt, a hangja szinte dünnyögő volt; aztán, mikor másra tért át, megint felvidult. Néha nyilt szemmel, szinte gyermekesen nézett a vendégére; máskor meg összehuzta a szempilláit, a tekintete csupa unalom volt, s látszott rajta, hogy a gondolatai messze kalandoznak.

Este, mialatt hazament, Károly folyvást azzal foglalkozott gondolatában, amiről délután beszéltek. Azt akarta, hogy eszébe jusson a lánynak minden szava, elgondolkozott egyes mondásainak az értelmén, maga előtt akarta látni Emmát abban az időben, mikor még nem ismerte. De sehogyse tudta elképzelni másformának, mint amilyen akkor volt, amikor először látta, vagy amilyen az imént volt. Aztán azt kérdezgette magától: mi lesz vele, ha férjhez megy? Kihez megy férjhez? Fájdalom, Rouault apó gazdag, s ő... ő oly szép! Emma alakja ujra meg ujra megjelent előtte, s egyhanguan, mint egy pörgettyü búgása, folyvást csak az zúgott a fülében: „Hátha megházasodnál?! S elvennéd ezt a leányt?!” Éjjel nem tudott aludni, a torka kiszáradt, megszomjazott; fölkelt, egyet húzott a vizes kancsójából s kinyitotta az ablakot. Az ég tele volt csillaggal, meleg szél fujdogált, a messzeségben kutyák ugattak. Arrafelé nézett, a merre Bertaux-t tudta.

Károly, ugy gondolkozván, hogy végre is, ezzel semmit se koczkáztat az ember, szentül megfogadta, hogy megkéri a leányt, mihelyt alkalom nyílik rá; de valahányszor alkalom nyilt, a félelem s az aggódás, hogy nem találja meg a kellő szavakat, megnémitotta.

Pedig Rouault apó nem bánta volna, ha megszabaditják a leányától, akinek semmi hasznát se vette a ház körül. Magában megbocsátott neki, mert ugy találta, hogy a leánynak több esze van, mint hogy kedve legyen a gazdálkodáshoz; ehhez az átkozott mesterséghez, mely még senkit se tett milliomossá. A gazdálkodás neki se sokat hozott a konyhára; nemcsak hogy nem szerzett, ellenkezőleg, minden esztendőben fogyott a vagyona. Mert bár nagyon értett az adás-vevéshez, s örömét találta a kupeczkedésben, viszont maga a gazdálkodás, s a földmüveléssel kapcsolatos összes foglalatosságok teljességgel nem voltak inyére. Nem szivesen húzta ki kezét a zsebéből, s éppen nem az az ember volt, aki maga is megfogja az eke szarvát; másrészt semmit se tudott megtagadni magától, ami a jóléthez és a kényelemhez tartozik. Szeretett nagyokat szopogatni az almaborból, méltányolta a jó szivart, s megbecsülte az angolosan készült ürüczombot. A konyhában szokott lakmározni, egyedül, szemben a tüzhelylyel, egy kis asztalnál, amelyet megteritve hozatott be, a hogy a szinházban látta.

Mikor észrevette, hogy Károlynak kipirul az arcza, ha Emmával beszél, amiből világos volt, hogy maholnap meg fogják kérni a leányát, előre meghányta-vetette magában a dolgot. Egy kicsit gyatrá-nak találta Károlyt; nem ilyen vőt kivánt volna, az bizonyos. De mellette szólt, hogy: rendes ember, takarékos, művelt, s látni lehetett rajta, hogy hozomány dolgában nem lesz követelő. Mivel pedig Rouault apó épp akkor huszonkét holdat volt kénytelen eladni a birtok-ából, mivel sokkal tartozott a kőmüvesnek, és sokkal a nyergesnek, mivel végre a prés csavarját is meg kellett csináltatni, elhatározta, hogy:

- Ha megkéri a leányt, hozzá adom.

Szent Mihály-nap táján Károly három napot töltött Bertaux-ban. Az utolsó nap is ugy mult el, mint az előbbiek; negyedóráról-negyedórára halogatta a mondanivalóját. Mikor hazafelé indult, Rouault apó egy darabig elkisérte. Kiértek a mély utra; pár percz és el fognak válni: a pillanat elérkezett. Károly még egy utolsó haladékot adott magának: amig eljutnak a kerités széléig. Elhagyták azt is, s Károly végre elszánta magát:

- Rouault mester - szólt - szeretnék önnek valamit mondani.

Megállapodtak. Károly elhallgatott.

- Hát csak hadd halljam! Vagy, azt hiszi, nem tudom? - felelt Rouault apó csendesen nevetve.

- Rouault apó... Rouault apó... - dadogta Károly.

- Ami engem illet, örülök rajta - folytatta Rouault apó. - Azt hiszem, a kicsi is ugy gondolkozik, mint én, de azért mégis meg kell kérdeznünk tőle, hányadán vagyunk. Most csak menjen haza; én majd visszafordulok, s kivallatom. Ha: igen, értsen meg jól, azért nem kell visszajönnie; tudja, az emberek mindjárt elkezdenek fecsegni, aztán meg minek felizgatni a leányt? De hogy ön se emészsze magát sokáig, azonnal tudatni fogom a feleletet, s ha: igen, ki fogom nyitni az ablak zsalugáterét. Innen elláthat odáig, ha egy kicsit áthajlik a sövényen.

És visszament.

Károly egy fához kötötte a lovát és lesbe állott. Elmult egy félóra, s aztán még tizenkilencz perczet számlált az óráján. Egyszerre valami zörej hallatszott a ház felől; a zsalugáter kinyilt s a falhoz csapódott. A kapcsa még zörgött egy pár pillanatig.

Másnap, reggel kilencz órakor már a tanyán volt. Emma elpirult, amikor meglátta, de azért nevetni próbált, illedelemből. Rouault apó megölelte jövendőbeli vejét. Aztán a dolog anyagi részéről kezdtek beszélni. Erre különben még ráértek, mert addig nem lehet megesküdniök, mig Károlynak a gyász-esztendeje le nem telik. Vagyis a jövő tavaszig.

A tél ebben a várakozásban telt el. Rouault kisasszony a kelengyéjével foglalatoskodott. Ennek egy részét Rouen-ban rendelték meg, az ingeket azonban, meg a háló-főkötőket Emma maga készitette el, kölcsönkért divat-rajzok nyomán. Olyankor, mikor Károly is a tanyán volt, az esküvő előkészületeiről beszélgettek; megvitatták, melyik szobában kell teriteni, hány tál étel kell, s mi legyen a pecsenye előtt.

Emma éjfélkor szeretett volna esküdni, fáklyafény mellett. De Rouault apó nem méltányolta ezt az ötletet. Igy hát egészen közönséges lakzit tartottak, amelyre negyvenhárom személyt hivtak meg, - amelyen tizenhat óráig ültek az asztalnál, - s amely másnap ujra kezdődött, sőt egy kissé a következő napokon is.

IV.

Már korán kezdtek érkezni a vendégek: hintón, szekeren, bricskán, egyfogatu, nyitott kocsin s kétkerekü, könnyü laptikán, ócska, fedetlen kordélyon és bőrfedelü batáron. A szomszéd falukban lakó fiatalok pláne talyigákon jöttek, amelyeken állva szorongtak egymás mellett, a kocsioldalba fogózva, hogy ki ne essenek; a ló nehezen ügetett velök, s jól összerázhatta őket. Tiz mértföldnyi távolságból jött vendég: Goderville-ből, Normanville-ből és Cany-ból. Meghivták mind a két család összes rokonságát; kibékültek barátokkal, akikkel esztendőkig haragban voltak; irtak ismerősöknek, akiket régen elveszitettek szem elől.

Minduntalan ostorpattogás hallatszott a sövény mögül; a sorompó megnyilt s egy kocsi vonult be az udvarra. A tornácz lépcsőjéhez érve hirtelen megállapodott, s a vendégek egy ujabb szállitmányát öntötte ki magából. Minden oldalról alakok szálltak ki belőle, akik a térdeiket dörzsölgették vagy a karjaikat nyujtóztatták.

Az asszonyok főkötőben, városias szabásu ruhában és arany óralánczokkal jelentek meg; némelyiken csuklyás köpeny volt, melyet öv-szalag füzött össze, másokon szines, könnyü kendő, mely tűvel volt a ruhához erősitve, s szabadon hagyta hátul a nyakat. A gyerekek, akik éppen ugy voltak öltözve mint a papáik, láthatóan alkalmatlannak találták uj ruháikat; némelyik ez alkalommal kapta életének első pár csizmáját. Egy pár nagyocska leány is volt közöttük, tizennégy-tizenhat évesek, bizonyára az unokatestvéreik vagy a nénjeik; ijedt arczu, szótlan, pironkodó kis teremtések, akiknek nagy gondot okozott, hogy be ne piszkitsák a keztyüiket. Ezeken fehér ruha diszlett, az első áldozás alkalmával viselt fehér ruha, melyet erre az ünnepi alkalomra egy kicsit megtoldottak; a hajuk zsiros volt a rózsapomádétól.

Minthogy a tanyán nem volt elég istálló-szolga, az urak feltürték a kabátjuk ujját, s maguk fogták ki a lovakat. Különbözö társadalmi helyzetük szerint különféle felső ruhát viseltek: ki frakkot, ki hosszabb vagy rövidebb kabátot, némelyek zekét. Ezek a ruhadarabok csak egy dologban egyeztek meg: abban, hogy mindegyik valóságos családi kincs volt, nagy becsben álló klenódium, mely csak ünnepi alkalmakkor került ki a szekrényből. Egyébként meglehetősen tarka látványt nyujtottak. Volt köztük: széles lebernyegü s fecskefarkszerüen lengő hosszu kabát, kidudorodó gallérral és roppant zsebekkel, vastag posztó-zeke, mely többnyire rézkeretü ellenzővel ellátott sapka kiséretében mutatkozott, és sok rövidebb kabát, melyeknek a szárnyait mintha ugyanabból a darabból hasitotta volna ki, nem a szabó, hanem fejszéjével az ács. Az utóbbiakon hátul két óriás gomb fénylett, mint két rettentő szem. De találkozott olyan vendég is - igaz, hogy ezek az asztal végére kerültek - akin csak vasárnapi blúz volt, lehajtott galléru s redőzött hátu blúz, melyet kivarrott öv szoritott össze.

S a sok fehér ing-mell ugy feszült, mint megannyi vért! Mindenki meg volt nyiratkozva, a fülek elálltak a fejektől, s itt is, ott is, mindenütt csak frissen beretvált arczokat lehetett látni. Voltak, akik virradatkor, sebtében borotválkoztak meg, amikor még nem láttak jól; ezeknek az orruk alját apró, rézsutos sebhelyek tarkázták. Másoknak az állát meg az arczát kezdte ki a beretva. A felhámlott bőrt aztán az úton kifujta a szél: a sok vigyorgó fehér arcz tele volt veres folttal.

Minthogy a polgármesteri hivatal csak egy félmértföldre volt a tanyától, gyalog mentek oda; gyalog is jöttek vissza, miután a templomban is megvolt a czeremónia. A násznép, mely előbb, mint tarka szalag huzódott tova a zöldelő vetés között kigyózó szük ösvényen, lassankint megszakadozott, s kisebb-nagyobb csoportokra oszlott, amelyek a sok beszélgetés közepett el-elmaradoztak egymástól. Elül ment a hegedüs, felpántlikázott hangszerével, aztán az ifju pár, a rokonok, a jóbarátok és ismerősök - az utóbbiak, ahogy éppen egymáshoz kerültek - végül a gyermekek, akik messzire elmaradoztak, hogy harangvirágot szedhessenek a zabvetésben, vagy hogy felügyelet nélkül játszadozhassanak.

Emma, akinek a ruhája tulságosan hosszu volt s meg-megakadozott, koronkint megállt, hogy kiszabaditsa slepjét; ilyenkor keztyüs kezével ügyesen letisztogatta ruhájáról a tövist és a gazt, mialatt Károly üres kézzel várta, mig elkészül s ujra karját nyujtja. Rouault apó, akinek a fején uj selyemkalap diszlett, s akinek a körme se látszott ki a ruhájából - olyan hosszu volt a frakkjának az ujja - az idősebb Bovarynét vezette a karján. Az idősebb Bovary ur viszont, aki mélységesen megvetve az egész tisztelt gyülekezetet, katonás szabásu, egysor gombos kabátban jelent meg az esküvőn, egy szőke falusi ártatlanságnak udvarolgatott, meglehetősen kocsmai tónusban. A szőke hol mosolygott, hol elpirult, s nem tudott mit felelni. A többiek ügyes-bajos dolgaikról beszéltek, vagy lopva egymás hátát csiklandozgatták, hogy jóelőre gondoskodjanak egy kis vidámságról; ekközben, ha oda figyelt az ember, folyvást hallani lehetett a hegedüst, aki pihenés nélkül czinczogott tovább. Csak akkor lélekzett egyet, mikor észrevette, hogy a násznép messze elmaradt mögötte. Meggyantázta a vonóját, hogy a húrok jobban nyekeregjenek, aztán ujra megindult, hegedüjének a nyakát le s fel jártatva, hogy jól megjegyezze magának az ütemet. A hangszer nyikorgása messzire elriasztotta a madarakat.

A lakomára a nagy kocsiszínben teritettek. Négy marhahátszin került az asztalra, hat pörkölt tyuk, három ürüczomb és serpenyős borjupecsenye. De a lakoma ékessége egy szép nagy malacz volt, amelyet négy hurka és sóska-főzelék köritett. Az asztal négy sarkán, nagy üvegekben, pálinka állott. Nyitott üvegekben édes almabor gyöngyözött; s minden poharat előre tele töltöttek borral. Nagy tálakban, melyek azonnal himbálózni kezdtek, mihelyt az asztalt egy kicsit meglökte valaki, vaniliás, sürü tejszinhab diszlett, felületén az uj pár névbetüivel s egyéb czifrázatokkal.

A torták és más édességek elkészitése végett Yvetot-ból hozattak czukrászt. Mivel uj ember volt a környéken, ki akart tenni magáért, s a lakoma vége felé ő maga hozott az asztalra egy remek czukor-épületet, mely olyan általános álmélkodást keltett, hogy sokan felkiáltottak meglepetésükben.

Ennek a remekműnek az alsó része egy kékszinü, keménypapirból készült, négyszögü alkotmány volt, mely több csarnokra osztott templomot ábrázolt, oszlopsorral, gipsz-szobrocskákkal, s fülkéiben kis aranypapir-csillagokkal; második emeletét tortasüteményből való vártorony alkotta, apró erőditményekkel: mandulával, malaga-szőlővel és narancs-szeletekkel; felső részén végre, a tetőzeten, mely parkot ábrázolt, sziklával, lekvár-tavacskákkal és mogyoróhéj-sajkákkal, egy kis Ámort lehetett látni, amint kecsesen himbálózott csokoládéból font kötél-hintáján, melynek két czölöpje legfelül két összehajló, természetes rózsabimbóban végződött.

Estig folyvást ettek. Mikor megunták az ülést, kimentek sétálni az udvarba, vagy átvonultak a csürbe, a hol egypáran hozzáfogtak a parafa-játékhoz. Aztán visszaültek az asztalhoz. Az álmosabb természetüek elaludtak és hortyogni kezdtek. De mikor behozták a kávét, mindenki felélénkült. Megeredt az énekszó s megkezdődtek az erőmutatványok. Súlyokat tartottak ki, kinyujtott karral emelgették egymást, megpróbálták a vállukra emelni a szekeret, pajkosságokat beszéltek, s megcsókolták a hölgyeket. Éjjel, mikor hazafelé készültek, a zabbal jól tartott és alaposan ellustult lovak sehogyse akartak a kocsirud mellé állani; ágaskodtak, rugtak, egyik-másik istráng elszakadt, a gazdáik káromkodtak vagy nevettek; s egész éjszaka, a Bertaux-ból szétágazó utakon mindenfelé, veszettül iramló szekereket lehetett látni a hold világánál, megvadult lovakat, melyek neki rohantak az ároknak, ide-oda rángatott kocsikat, melyek iszonyuakat zökkentek a kőrakásokon vagy megrekedtek a lejtős helyeken, és ijedt asszonyokat, akik kihajoltak a kocsiból, hogy megragadhassák a gyeplőt.

Akik Bertaux-ban maradtak, egész éjjel ittak a konyhában. A gyermekek elaludtak, ki hol volt, az asztal körül, a földön.

Az uj asszony megkérte apját, hogy kiméljék meg a szokásos tréfáktól. Mindazáltal egyik rokonuk, aki tengerihalkereskedő volt - s aki egy pár sole-t hozott nászajándékul - nem akart letenni arról, hogy a kulcslyukon át vizet fuj be az uj pár szobájába. Rouault apó épp a kellő pillanatban érkezett meg, hogy ebben megakadályozza. Megmagyarázta, hogy vejének komoly hivatása és társadalmi állása nem engedi meg az ilyen illetlenkedést; mindamellett a rokon csak nagynehezen engedett ezeknek a tekinteteknek. Magában büszkeséggel vádolta Rouault apót, s visszavonult egy sarokba négy vagy öt más vendéghez, akik, mivel többféle husételből véletlenül gyöngébb falatokat kaptak, ugy találták, hogy rosszul fogadták őket. Ezek az elégedetlen vendégek súlyos dolgokat suttogtak a házigazdáról, s leplezett szavakkal arra czélozgattak, hogy nem bánnák, ha a balsors egy kicsit megalázná a kevélyeket.

Az idősebb Bovaryné egész nap ki se nyitotta a száját. Nem kérdezték meg, hogy menye miképpen öltözködjék, a lakoma dolgában se kértek tőle tanácsot; tehát korán visszavonult. Férje, ahelyett, hogy követte volna, elküldött Saint-Victorba szivarért, aztán reggelig füstölt s itta a kirsch-sel kevert grogot. Ez az ital, melyet a vendégek közül senki se ismert, nagyban emelte idősb Bovary urnak a tekintélyét.

Károly nem volt tréfálkozó természetü s a nászlakomán nem igen tett ki magáért. Természetesen ő volt a czéltáblája az összes élczeknek, s attól fogva, hogy a levest behozták, mindenki kötelességének tartotta az elmésségnek egy-egy nyilát lövellni rá; ő azonban nem igen tudott megfelelni a szójátékokra, a kétértelmü mondásokra, a burkolt bókokra s más egyéb hunczfutságokra.

Másnap, ellenben, mintha kicserélték volna. Mintha neki nyilt volna ki a szeme, s nem az uj menyecskének, akinek az arczáról semmit se lehetett leolvasni. Emma éppen olyan volt, mint tegnap; a legnagyobb kópé is hiába erőltette az eszét, ő rá ugyan nem volt mit ráfogni, Károly azonban éppenséggel nem titkolódzott. Lelkemnek nevezte a feleségét, tegezte, lépten-nyomon kereste, kérdezősködött, nem látták-e, s minduntalan félrehivta; ilyenkor elvezette messzire, az udvar másik végébe, a fák közé, de azért messziről is látni lehetett, hogy karjával átfonja feleségének a derekát, félig ráhajolva járkál vele, s a feje folyton ott motoszkál a menyecske vállát köritő csipkénél.

Két nappal az esküvő után a fiatalok hazamentek; Károly nem hagyhatta tovább magukra a betegeit. Rouault apó oda adta nekik a bricskáját, s ő maga is elkisérte őket Vassonville-ig. Ott még egyszer megcsókolta a leányát, leugrott a kocsiról s haza gyalogolt. Vagy száz lépésnyire megállt és visszanézett: a bricska épp akkor tünt el egy porfelhőben. Rouault apó felsóhajtott. Eszébe jutottak a régi idők; a lakodalma, meg amikor a felesége először volt áldott állapotban. Már az igaz, ő is vidám volt azon a napon, amikor hazavitte az asszonykáját apósa házából. Lóháton mentek; a felesége ott kuczorgott mögötte, a nyeregben. A ló nehezen baktatott a hóban, mert karácsony táján voltak, s a mezőt vastag hó-takaró fedte. Felesége egyik kezével beléje kapaszkodott, a másikban a kosarát tartotta. A szél ide-oda lobogtatta caux-i divatu főkötőjének hosszu csipkefátyolát, s a lengő, röpködő fátyol néha körülölelte a lovagló ember arczát. Ilyenkor visszafordult egy kicsit: a főkötő aranyozott lemezével menyecskéssé varázsolt, rózsás arczocska csöndesen mosolygott ott a válla mögött. Hogy megmelegitse fázós ujjait, koronkint bedugta kezét urának a bekecse alá. Milyen régen volt mindez! A fiuk már harmincz éves volna! És hátranézett, de semmit se látott az úton. Szomorú volt, mint egy puszta ház, amelyből elvitték az összes bútorokat; és kótyagos, a lakmározástól gőzölgő fejében a régi szép emlékek sötét gondolatokkal keveredtek össze. Egy pillanatig arra gondolt, hogy benéz a templom melletti kis temetőbe, de attól tartott, hogy ez még szomorubbá teszi, hát csak hazament, egyenesen.

Károly ur és felesége hat óra felé érkeztek meg Tostes-ba. A szomszédok ablakaikhoz siettek; mindenki látni akarta a doktor második feleségét.

A vén szolgáló megjelent, üdvözölte az uj asszonyt, bocsánatot kért, hogy az ebéd még nem készült el, s arra kérte a Nagyságát, hogy előbb nézzen körül a házban.

V.

A tégla-épület az utcza, jobban mondva az országut vonalában állott. Ahogy benyitott az ember, legelsőbb is egy fogast pillantott meg, s ezen egy kurta galléru köpönyeget, egy kantárszárat meg egy fekete bőrsipkát; az egyik sarokban, a földön, egy pár kamásli hevert, amelyen még rajta volt a multkori megszáradt sár. Jobbra nyilt: a nagy terem, vagyis az a helyiség, amelyben ettek, s amely nappali szobául szolgált. A foszladozó, kanári-sárga szinü tapétát a magasban fakó virágfüzér ékitette; az ablakokon vörös zsinórral szegélyezett s pamutszövetből készült fehér függöny-szárnyak borultak egymásra; a kandalló szük párkányán egy Hippokrates-fejjel diszitett lábas óra állott, két ezüstözött, karos gyertyatartó között.

A folyosótól balra nyilt Károlynak a fogadó szobája, egy hat lépésnyi szélességü kis helyiség, amelyben nem volt egyéb, csak egy asztal, három közönséges és egy karosszék, meg egy fenyőfából készült könyvszekrény. Ennek a könyvszekrénynek mind a hat polczát megtöltötte az Orvosi Tudományok Encziklopédiájá-nak temérdek, felvágatlan kötete, melyek rongyos czimlapjain látnivaló volt, hogy már az ötödik vagy hatodik gazdát szolgálják. A konyhából, a rendelés óráiban, ide érzett a vajszag, viszont a konyhában hallani lehetett a betegek köhögését és bajaik egész históriáját. Közel az udvarnak ahhoz a részéhez, ahol az istálló állott, még egy nem éppen diszes, nagy szoba következett. Ez már az udvarra nyilt, s ámbátor egy sütőkemencze is volt benne, inkább fáskamrául, spájzul, raktárul szolgált. Tele volt mindenféle ócskavassal, üres hordókkal, használhatatlanná vált gazdasági eszközökkel, meg egy sereg más egyéb poros dologgal, amiknek már nem igen lehetett kitalálni a rendeltetését.

A kert inkább hosszu volt, mint széles. Két oldalt vályogból csinált fal keritette be, hátul pedig tüskebokrokból álló sövény választotta el a mezőtől. A fal mentén jobbra is, balra is baraczkfák állottak hosszu sorban. A kert közepetáján, egy e czélra készült kőfalon, palakőből való napóra volt látható; a hasznosabb vetemények valamivel odább elterülő tábláját vadrózsabokrokkal szegélyezett négy keskeny virágágy vette körül. Lent, a kert végében, törpe fenyők közepett, gipszszobrocska rejtőzött: egy barát, aki a breviáriumát olvasta.

Emma felment az emeleti szobákba. Az első nem volt bebútorozva; a másikban, mely hálószobául szolgált, a vörös függönynyel elkülönzött fülke mélyén mahagonifa-ágy várta az uj asszonyt. Az alacsony szekrényt kagylóhéjból készitett szelencze ékitette; a dolgozó asztalon, az ablak közelében, vizes palaczk állott, s ebben a palaczkban selyem szalaggal átkötött narancsvirág-bokréta. Menyasszonyi bokréta volt; a másik bokrétája! Emma egy pillanatig rajta felejtette a szemét. Károly észrevette ezt; fogta a bokrétát, s felvitette a padlásra. Emma, egy karosszékben ülve (mialatt a holmijait rendezgették körülötte) elgondolkozott. Erről a kilökött bokrétáról eszébe jutott a másik: az övé, amelyet egy skatulyában magával hozott. És elmerengve, azt kérdezgette magától: vajjon mit csinálnának vele, ha netalán ő is meghalna?

Az első napokat azzal töltötte, hogy terveket csinált, miképpen kellene a házat átalakitani; s aztán hozzá is fogott ehhez a nagy munkához. Ujra tapétáztatta a falakat, kifestette a falépcsőt, s padokat helyeztetett el a kertben, a napóra körül. Még az is megfordult a fejében: nem lehetne-e a kertben egy medenczét csináltatni, szökőkuttal, amelyben aranyhalak uszkálnának. Károly, aki tudta, hogy a felesége nagyon szeret kocsikázni, kéz alatt egy kis könnyü kocsit vásárolt, mely uj lámpásaival és elegáns, kivarrott bőrből való sárellenzőivel hintóhoz hasonlitott.

Károly sugárzott a boldogságtól; nem volt többé semmi gondja a világon. A vacsorák kettesben, az esti séták az országuton, Emmának egy kézmozdulata, amint megigazitotta a pántlikáit, puszta látása az ablak zárjára akasztott kis szalmakalapnak, és sok más efféle, amikről azelőtt nem is gyanitotta, hogy milyen örömet lehet bennök találni, folytonossá tették a boldogságát.

Reggel, az ágyban, mikor fölébredt s megpillantotta a párnán feleségének a fejét, hosszasan el tudta nézni, hogyan sugározza be a napfény a finom pihét ezen a fehér arczocskán, melyet a bodros hálófőkötő csak félig-meddig takart el. Ilyen közelről nézve, a szeme mintha nagyobb lett volna, különösen abban a pillanatban, mikor fölébredt s egypárszor még lecsukta, majd ujra felnyitotta a szempilláit. A homályban feketének, a napfényen sötétkéknek tetszett, s mintha több rétege lett volna benne az egymásra következő szineknek, mintha lenn, a mélyben, sötétebb lett volna, fentebb pedig világosabb, s legfelül, a szem zománczánál, már egészen kék. Károlynak a tekintete szivesen időzött ezekben a mélységekben, s gyönyörködött benne, hogy a ragyogó tükörben kicsinyitve, igen kicsinyitve, ott látja önmagát is, a hálósipkájával, s nyitott ingének a felső részével.

Fölkelt. Emma az ablakhoz ment, hogy lássa, amint az ura elindul hazulról, s fésülő-köpenyében, melyet alig-alig hogy összehúzott magán, rákönyökölt az ablak párkányára, két cserép geránium-virág közé. Károly, az utczán, a sarokkőnek támasztva a lábát, felcsatolta a sarkantyuját s Emma tovább is lebeszélgetett hozzá, egy-egy virágszirmot vagy növénylevelet harapdálva, melyet aztán lefujt az utczára. A virágszirom, félkört irva le a levegőben, mint egy madár, lehullt s szerencsésen eltalálta a rosszul kefélt vén kanczát, mely mozdulatlanul állott a kapuban. Károly, a lóról, egy csókot intett neki; Emma visszaintett, becsukta az ablakot, s Károly elindult.

És a nagy országuton, melynek hosszu por-szalagja oly végtelennek tünt fel előtte - a mély uton, a falombok boltozata alatt - a szántóföldek mellett vezető szűk ösvényen, ahol a gabona itt-ott a térdéig ért - mindenütt csak egy gondolat foglalkoztatta. A nap a vállára tűzött, orrlyukai kéjjel szivták a reggeli levegőt, szive tele volt az éj gyönyörüségeivel, feje nyugodt, teste elégedett volt, s vigan haladt tova, kérődzve boldogságán, mint aki pazar lakoma után még folyton érzi szájában a szarvasgomba ízét.

Micsoda öröme volt eddig az életben? Azzal kezdte, hogy becsukták egy kollégiumba, magas falak közé, a hol társai közt egyedül élt, mert czimborái gazdagabbak és erősebbek voltak nála. Kinevették a tájszólásait, folyton csúfolták a gúnyái miatt, s ő csak nézte, mikor a társalgóba hivták őket, a hol süteményt és édességeket kaptak a mamáiktól. Később, orvosnövendék korában, sohase volt egy garasa sem; s nem volt rá eset, hogy azt a kis munkásleányt, aki a szeretőjévé lett, el tudta volna vinni tánczolni, valamelyik nyilvános helyiségbe. Aztán tizennégy hónapot töltött az özvegygyel, akinek a lába, az ágyban, olyan hideg volt, mint a jégcsap.

És most, most az egész életre övé ez a szép asszony, akit imád. A világegyetem az ő számára nem terjedt túl felesége szoknya-aljának bűvös körén. Szemrehányásokat tett magának, hogy nem szereti eléggé, s alig várta, hogy viszontlássa. Mihelyt tehette, haza sietett. Dobogó szivvel ment fel a lépcsőn: Emma a szobájában volt s öltözködött. Nesztelen léptekkel sompolygott feléje, s mikor odaért, hirtelen megcsókolta a hátát; Emma felsikoltott.

Folyvást czirógatta volna, s nem tudta megállani, hogy minduntalan hozzá ne érjen a fésüjéhez, a gyürüihez, s a vállán lévő kendőhöz; néha czuppanó csókokat nyomott az arczára, máskor meg végig csókolta egész meztelen karját az ujjai hegyétől egészen a válláig; Emma ilyenkor egy kicsit mosolyogva s egy kicsit boszankodva tolta el magától, mint a hogy egy gyermekkel szoktunk tenni, aki ránk csütörködött s akit nem tudunk lerázni a nyakunkról.

Mielőtt férjhez ment, azt hitte, hogy szerelmet érez; de minthogy a boldogság, melyet ettől a szerelemtől várt, sehogy se akart megérkezni, arra gondolt, hogy: ugy látszik, csalódott. És nagyon szerette volna tudni, hogy tulajdonképpen mit értenek az életben e szavak alatt, hogy: boldogitó érzés, szenvedély és szerelmi mámor, amelyekről a könyvekben olyan sok szépet olvasott.

VI.

Olvasta Pál és Virginiá-t és sokat álmodozott a bambusznád-házacskáról, a néger Domingoról és Fidélről, a kutyáról, de legkivált arról az édes barátságról, amelylyel egy jó kis bátyóka viseltetik kis barátnője iránt, akinek piros gyümölcsöt szed toronynál magasabb, óriási fákról, vagy madárfészket hoz, mezitláb szaladva a fövenyben.

Mikor tizenhárom esztendős lett, apja bevitte a városba, hogy kolostorba adja. A Saint-Gervais negyed egy vendéglőjében szállottak meg, a hol a vacsorához festett tányérokat tettek elébük, amelyek képei La Vallière kisasszony történetét ábrázolták. A képek alá irt rövid magyarázatok, melyek egyes betüit a sok kés és villa már régen elkoptatta, mindannyian a vallást, a sziv nemes érzelmeit és az udvar pompáját dicsőitették.

A kolostorban eleinte nemcsak hogy nem unatkozott, hanem ellenkezőleg, igen kellemes otthont talált; a kedves testvérek, hogy szórakoztassák, gyakran átvitték a kápolnába, a hová a refektóriumból hosszu folyosó vezetett. A szünetek alatt nem igen játszogatott, de annál jobban tudta a katekizmust, s mindig ő volt az, aki a leghamarább tudott megfelelni a főtisztelendő ur fogasabb kérdéseire. Mivel soha se hagyta el a kolostor langyos levegő-körét, s csakis ezekkel a fehér arczbőrü nőkkel érintkezett, akik rézkeresztes nagy olvasót hordanak: lassankint nagyon megszokta a zárda életét s valami misztikus gyönyörüséget talált a tömjén illatában, a szenteltviz frissitő cseppjeiben s a viaszgyertyák ragyogásában. A misére nem igen figyelt, ellenben annál gyakrabban nézegette imádságos könyvében a kék keretü szentképeket; s a bárány, ki elveszi e világ büneit, az éles nyilakkal átvert vérző sziv és a kereszt terhe alatt már-már összeroskadó Jézus rajongó érzésekkel töltötték el. Hogy sanyargassa magát, megpróbálta egy egész nap nem enni. S törte a fejét, hogy milyen fogadalmat tegyen, minő önkinzásnak szentelje az életét.

Mikor gyónni ment, apró vétkeket talált ki s képzelt bünökkel vádolta magát, hogy tovább maradhasson a gyóntatószék előtt, a homályosságban térdepelve, összetett kézzel, arczát a rács felé forditva, a suttogó pap közelében. Az égi vőlegényről, férjről és örök házasságról szóló hasonlatok, melyek a prédikácziókban oly sűrűn ismétlődnek, váratlanul édes érzéseket keltettek a szivében.

Esti imádság előtt, a dolgozó-szobában, vallásos könyvek egyes részeinek felolvasásával töltötték az időt. Hétköznap a bibliát vagy Frayssinous abbé Előadásai-t olvasgatták, vasárnap, szórakozásul, a Kereszténység szellemé-t. Mily gyönyörüséggel hallgatta a romantikus mélabú e zengzetes megnyilatkozását, az örökkévalóság és a földi dolgok nagy kérdéseivel vivódó lélek panaszait! Egy uj világ nyilt meg előtte. Ha véletlenül egy kiskereskedő boltjának hátulsó fülkéjében nő fel, talán jobban megragadták volna a természet-imádás hangjai, melyek rendesen az irók révén jutnak el a szivekhez. De Emma falusi leány volt; a nyáj bégetése, a major idillje, az eke munkája, az unalomig ismert valami volt előtte. Mindez tehát hidegen hagyta. Talán mert hozzá szokott, hogy csupa nyugalmas dolgot lásson maga körül, lelke a rendkivülit, az izgatót kereste. A tenger csak vihar idején érdekelte; a növény csak akkor tetszett neki, ha romok között zöldelt. Minden közömbös volt előtte, amiből lelkivilága nem húzhatott némi, ugyszólván személyes hasznot; mindent haszontalanságnak itélt, a mi szivét azonnal nem foglalkoztatta. Több volt benne az érzelgősség, mint a művészi érzék; az izgalmat kereste s nem a látnivalót.

A zárdába bejárt egy vén leány, akinek az volt a feladata, hogy megfoltozza, kijavitsa az elrongyolt fehérnemüt, s megvarrja, amire hamarább volt szükség. Minden hónapban megjelent s rendesen egy hetet töltött a kolostorban. Az érsekség volt a pártfogója, mert régi, nemesi családból származott, amelyet a forradalom tett tönkre. E tekintetek azt a kedvezményt szerezték meg neki, hogy a refektóriumban evett, a kedves testvérek asztalánál, s ebéd után egy kicsit elbeszélgetett velök, mielőtt ujra munkájához látott. A növendékek közt nagy népszerüségnek örvendett, s mialatt a zárdában dolgozgatott, sokan kiszökdöstek a tanuló-szobából, hogy egy kicsit hallgassák. Könyv nélkül tudta a mult század összes szerelmi dalait, s mig varrótűje járt, halkan danolgatott. Máskor meg történeteket mesélgetett, beszámolt vele, hogy mi ujság a nagyvilágban, elvégezte a városban a komissiókat, s a nagyobb leányoknak, titokban, regényeket kölcsönzött. Kötényének a zsebében mindig volt egy-két regény, amelyekből, ha munkájában elfáradt, maga is le-lenyelt egy pár fejezetet. Hogy mi volt ezekben a regényekben? Csupa szerelem, szeretők, szerelmes asszonyok és szerelmes leányok, üldözött hölgyek, akik elájulnak a magános pavillonokban, postakocsisok, akiket minden állomáson megölnek, lovak, amelyeket minden lapon agyonhajtanak, sötét erdők, szivek harcza, szerelmi eskü, sok zokogás, könnyek és csókok, csolnakok a holdfényen, fülemilék a ligetben, lovagok, akik bátrak mint az oroszlán, szelidek mint a bárány, erényesek mint senki, ellenben igen szépen vannak öltözve és ugy hullatják a könnyeiket, mintha korsóból öntenék.

Emma, tizenöt éves korában, vagy egy félesztendeig piszkolgatta a kezét ennek az ócska kölcsönkönyvtári limlomnak a porával. Később, megismerkedvén Walter Scott munkáival, a történelem regényes eseményei ragadták meg érdeklődését, s várormokról, lovagtermekről s hegedősökről álmodozott. Szeretett volna valamely régi várkastélyban élni, mint azok a hosszu ruhaderekat viselő, sápadt várkisasszonyok, akik lóherealaku kereszttel diszitett, csúcsives ablakok alatt a kőpárkányra könyökölve, s állukat a jobbkezükre támasztva töltötték napjaikat, egy életen át lesvén, hogy mikor kerül elő a messzeségből az a fehértollu lovag, aki fekete lovon vágtat feléjök. Ebben az időben Stuart Mária volt az eszményképe, de épp oly rajongó tisztelettel gondolt a többi hires és szerencsétlen asszonyra is: az orléansi szüzre, Héloïse-ra, Sorel Ágnesre, a szép kovácsnéra és Clémence Isaure-ra. Ezek ugy tüntek fel előtte, mint megannyi üstökös a történelem sötét végtelenségében, amelyből, rajtok kivül és semmi összefüggésben velök, még csak néhány alak és néhány jelenet domborodott ki lelki szeme előtt: Szent Lajos a tölgyfájával, a haldokló Bayard, XI. Lajos egyes kegyetlenkedései, valami kevés a Szent Bertalan-éjből, a béarni tollforgója, de legkivált azok a jelenetek, amelyek a festett tányérokon XIV. Lajost magasztalták.

Azokban a románczokban, amelyeket a zeneleczkéin énekelt, nem volt egyébről szó, csak aranyos szárnyu kis angyalokról, madonnákról, lagunákról és gondolásokról. Ezek az ártatlan szerzemények a szöveg együgyüsége és a dallam szegényessége ellenére is varázslatosnak tüntették fel előtte a szerelmi érzelgés világát. Társai közül többen magukkal hozták a zárdába azokat a keepsake-eket, képes emlékkönyveket, amelyeket ujévi ajándékul kaptak. Ezeket a könyveket el kellett rejteni, ami nem volt könnyü dolog; csak titokban olvashatták, éjjel, a hálóteremben. Emma alig mert hozzányulni szép, selyem kötésükhöz, s káprázó szemmel nézte az emléksorok iróinak nevét; többnyire grófok és vicomte-ok voltak.

Szinte remegett, mialatt tova fujta a metszetekről a selyempapirt, mely egy kissé meghajolva lágyan omlott a könyv másik oldalára. Az egyik metszet kurta köpenyü fiatal embert ábrázolt, amint egy erkély oszlopos korlátjához támaszkodva gyöngéden ölel egy fehérruhás leányt, akinek övezsinórján picziny, alamizsnás táska csüng; majd szőke fürtü, ismeretlen angol ladyk következtek, akik kerek szalmakalapjok alól derüs, nyilt tekintetet vetnek rád nagy, világos szemökkel. Egy más kép kocsin mutatta a ladyket, amint hanyagul hátra dőlve fogatukban, egy park közepén hajtatnak tova, remek lovakkal, amelyek előtt egy agár ugrándozik, s amelyeket két, térdigérő fehér nadrágba öltöztetett kis postakocsis kormányoz. A következő lady a szofáján ábrándozott; felbontott levél hevert előtte, s a holdat nézte, a nyitott ablakon át, melyet egy fekete függöny csak félig takart el. Egy más, könnyes szemü hölgy, gotikus alaku kalitka előtt állva, a gerliczéjét etette, s a szájából csókolta át a táplálékot a madár csőrébe. Egy harmadik, válla felé forditva mosolygó arczát, hosszu, vékony, kissé fölfelé görbült ujjaival egy százszorszép leveleit tépegette. Természetesen ott voltak a hosszu pipából füstölő szultánok is, akik lugasban heverésznek, bajadérok, gyaurok, török kardok és görög sipkák közepett; és ott voltak mindenekelőtt azok a sápadt világitásu, csodálatosan nagyszerü tájak, amelyeken együtt látni a pálmafát és a fenyőt, jobbra a tigriseket, balra egy oroszlánt, távolabb tatár minareteket, az előtérben római romokat és pihenő tevéket, a háttérben egy szépen kipuczovált őserdőt vagy egy nagy függőleges napsugarat, amint ez megtörik a vizen, amelynek aczélszürkeségéből mint fehér csomósodások válnak ki itt-ott az ismeretes, szendén uszkáló hattyuk.

Az éjjeli lámpa éppen ott függött Emmának a feje fölött. Halovány világánál sorra elvonultak előtte a nagyvilág képei. A hálóteremben mély csend volt; csak néha hallatszott valami távoli dübörgés, amikor egy-egy elkésett bérkocsi végig robogott a nagy köruton.