Kertész Edina

Jóga Budán

Haich Erzsébet és Selvarajan Yesudian
regényes története

ATHENAEUM

© Kertész Edina, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 375 9

ISSN 2939-8509

A borítófotót és a zárófotót
Haich Péter bocsátotta a kiadó rendelkezésére.

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A könyv megjelentetése a Budapest 150 emlékév részeként,

a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.

Ez a történet valós személyeket mutat be, és valós történelmi
eseményeken alapul, azonban fikciós elemeket is tartalmaz.

Légy saját ösvényed úttörője!

Bátorság és megfontoltság jellemezze lépteidet,

S rendíthetetlen akarattal fogj tetteidbe

Egyetlen vezetőd, Istened, Önvalód kívánságára.

(Selvarajan Yesudian: Jóga hétről hétre)

Prológus

Budapest, 1952

Ilona fázósan összehúzta magán vékony lódenkabátját, és végigsietett az Attila körúton. Az egyik ház előtt felnézett, ott van-e még a repülőgép, pedig tudta, hogy rég eltakarították már, a hiányzó fél emeletet is visszaépítették, csakhogy még mindig látta maga előtt úgy, ahogy nemrég még ott volt: különös torzója, fél szárnya és farka a háztetőbe ékelődve a szürke égbolt hátterében.

Mostanra újjáépítették a házakat a Vérmező mentén, amelyet a romokból származó törmelékkel töltöttek fel. Ahol a háború után még kövek és tetemek hevertek, most park volt, sétányok íve fogta közre a virágágyásokat és bokrokat. Egyedül az építési terület emlékeztetett a park háború utáni képére, magasan kiemelkedő tornyával, a háromszögletű fabódéval a tetején (akár egy őrtorony), és a táblával, ami büszkén hirdette: Munkaversenyben vagyunk.

Épül ötéves tervünk büszkesége, a földalatti gyorsvasút. Ilona fejében Andris gunyoros hangján csengett a mondat: előző este a filmhíradóban harsogta a jókedvű bemondó, a termelési komédia előtt. A film után hazasétáltak a hűvös tavaszi estében, Andris dohogott, micsoda vacakság volt ez a sematikus történet a porcelángyárról, ahol az együgyű szerelmesek azon igyekeznek, hogy túlteljesítsék a normát. Mikor hazaértek, Andris behúzódott a szobába rádiót hallgatni, Ilona pedig még sokáig körmölt a konyhai lámpa halvány fényében, magára terítve a kockás pokrócot. A tolla alá gördülő szavaktól lassanként könnyű, lágy fény töltötte el a bensejét. Az apró, sötét konyha, a sarokban a vödörrel, amiben mosdani szoktak, a szoba az egyszemélyes, kényelmetlen dívánnyal, a kiálló rugójú fotel mintha csendesen elemelkedett volna vele együtt, hogy a házak útvesztője fölött lebegjen. Légy szabad.

Tenyerét most a táskájára szorította, amiben árulkodóan zizegtek az indigós papírlapok: egész nap görcsben volt a gyomra miattuk. Míg a fordítást gépelte, fel-felnézett, hogy ellenőrizze, nincs-e résnyire nyitva az ajtó, de Bakó elvtársnak szerencsére fontos vendége volt aznap délelőtt, az ő szolgálataira nem tartott igényt, így kihasználhatta az időt. Mikor végzett, a repedezett, barna bőrtáskát az idomtalan, sötétbarna íróasztal alá csúsztatta, ahol nem láthatták. Minden idegszála megfeszült, ha valamelyik kollégája megállt mellette, mintha bármelyik pillanatban lehajolhatna, az asztal alá pillanthatna, és megkérdezhetné, ugyan mit rejteget ott. Nem csoda, hogy délutánra teljesen kimerült az állandó aggodalomtól. Ottiliával többször összenéztek az asztaluk fölött, de csak a folyosón merte odasúgni neki, hogy megvan, amivel megbízta, mire Ottilia csak bólintott, és a szájára szorította az ujját, jelezve, a többit majd személyesen. Ide is külön-külön indultak el, szükségtelen, hogy kiderüljön, együtt van dolguk a hivatali idő után. A kollégák kérdezősködni kezdenének, mit csinálnak, hamar híre menne a dolognak. Ha pedig Bakó elvtárs fülébe is eljutna... Ilona megrázta a fejét. Nem, erre gondolni sem szabad. Egy villamos zörgött el mellette a Vérmező mentén, ajtajában puhakalapos férfi állt, Ilona úgy érezte, egyenesen rá mered, mintha tudná, rejteget valamit.

Hevesen dobogó szívvel megállt a harminchármas szám előtt. A kapualjból nyíló egykori cipészüzlet bezárt ajtajára színes Rákosi-képet szögeztek, orcáját a fényképész utólag rózsásra festette. Az arckép előtt kis asztalkán friss virágcsokor díszelgett, ahogy az oltárokon szokás; már csak a gyertya hiányzott. Ilona odabiccentett a házmester feleségének, aki az asztal mellett trónolt, és nyájasan mosolygott rá, apró kökényszeme ravaszkásan hunyorított telt, fehér arcából.

– Kit keres, kedves?

– Rácznéhoz jöttem – mondta zavartan Ilona.

– A Klárához? Napok óta ki sem teszi a lábát a lakásból – csóválta meg a fejét a nő. – A segédházmesternek, Gyurinak is csak kirakta a szemetet az ajtó elé. – Gyorsan, hadarva beszélt, fakó hangon, mint aki ki akar használni minden lélegzetvételt a beszédre. – Mióta meghalt az ura, alig mutatkozik. Tán csak nem beteg ő is? Biztosan azért látogatja az a magas, barna asszony minden héten. Maga is látogatóba jött?

– Igen… csak egy kis beszélgetésre – mondta Ilona, de míg a lépcsőket rótta, gondolatban leszidta magát, amiért egyáltalán mondott valamit. Jobb lett volna, ha hallgat, minden meglátszik az arcán; ha hazudik, rögtön elpirul. A harmadik emeletre érve már szaporán szedte a levegőt, meg kellett állnia egy pillanatra. A lépcsőházban fanyar citromillat terjengett, egy lakásból zongora hangja szűrődött ki, a Für Elise-t gyakorolta a láthatatlan zongorista akadozva. A futam közepén a zene hirtelen elhallgatott, majd újra nekiiramodott, tétován, mintha maga is bizonytalan lenne abban, joga van-e megtölteni a ház levegőjét. Ilona mély lélegzetet vett, végigsietett a folyosón, és halkan bekopogott a huszonnégyes számú lakásba. Az ajtó hangtalanul kitárult, ő pedig belépett a félhomályos előszobába.

– Add a kabátod. – Ottilia most is suttogva beszélt, mintha még mindig a hivatal sötét folyosóján lennének. – Villamossal jöttem, előbb ideértem, gondoltam, feljövök, míg megérkezel.

– Igen, a házmesterné már közölte velem, hogy itt vagy. Azt hiszem, szerette volna kihúzni belőlem, mit keresünk itt – bólintott Ilona, és kicsomózta az álla alatt a kendőjét. Levette vékony talpú félcipőjét is, és harisnyában követte Ottiliát a szobába, ahol néhány gyertya égett a fényesre politúrozott, sötét faasztalon. A falat geometrikus mintájú, halványzöld tapéta fedte, körben könyvespolcok, súlyos, sötét bútor mind, akár a komód, amelynek lapján kackiás bajszú, egyenruhás férfi fényképe állt fekete keretben.

– Az a nő maga a mosolygós démon. Mindenkiről jelent. Talán jobb lenne, ha más helyet keresnénk magunknak, hogy ne sodorjuk veszélybe Klárát – jegyezte meg Ottilia, és fáradtan végigsimította a halántékát a tenyerével, mintha láthatatlan hajszálakat igyekezne elsimítani, pedig a kontya szorosan össze volt csavarva, ahogy mindig. – Hadd mutassam be a vendéglátónkat, aki volt olyan kedves, és felajánlotta az otthonát a mi kis összejövetelünkhöz. Klára, ő itt Ilona, kedves kolléganőm.

– Még hogy veszélybe sodorni? Amiatt ne aggódj. Örülök, hogy végre találkozunk, kedvesem. Ottilia már rengeteget mesélt rólad. – Klára nehézkesen szuszogva állt fel a díványról vastag pamutharisnyába bújtatott, vaskos bokájával. Kézfogása meleg volt és barátságos.

– Ő pedig itt az unokahúgom, Luci.

Karcsú, szabályos, szép arcú nő lépett Ilonához.

– Hallottam, micsoda konspirációba keveredtél a levelek lefordításával és legépelésével – nyújtotta a kezét. – Különösen pikánssá teszi a dolgot, hogy éppen az Idegenrendészeten dolgoztok. Ki gyanakodna éppen rátok? – Fáradtan elmosolyodott, szeme kékje úgy ragyogott, mint egy drágakő. – Hatalmas segítség, hogy lefordítottad nekünk. Franciául és angolul tudok, de a német sosem volt az erősségem, Édesanya legnagyobb bosszúságára. És bocsáss meg, amiért nem avattunk be a részletekbe, de Ottiliával úgy gondoltuk, minél kevesebbet tudsz előzetesen, annál jobb.

– Nem tudom pontosan, mi az, amit olvastam – nézett rá Ilona. – De, hogy is mondjam, olyan volt, mintha…

– Fény ragyogna fel benned? – mosolyodott el Luci, mire Ilona bólintott.

– Ki küldte ezeket a szövegeket?

– A nővérem, Böske. Néhány éve hagyták el az országot az indiai Yesudiannal, hátrahagyva a családot és a tanítványaikat. Nem volt más választásuk – vont vállat, mikor Ilona szánakozva ránézett. – Azóta levélben tartjuk a kapcsolatot velük, a leveleket pedig lefordítjuk, közreadjuk egymás között. De talán elég most ennyit tudnod. Később megtudsz mindent úgyis szép lassan. Nem akarom, hogy túl nagy kockázatot vállaljatok.

– Már az is nagy kockázat, drágám, hogy idejöttetek, egy deklasszált elem özvegyéhez – legyintett Klára, és sóhajtva visszaült a díványra. – Jó, hogy Albertem ezt már nem élhette meg. Ha kinézne az ablakon, eszébe jutna, hogy néhány évvel ezelőtt még katonák masíroztak a téren, a dísztribün előtt, ahol a kormányzóval ült. Most már nyugta van szegénykémnek.

– Akkor kezdjünk is hozzá. – Ottilia leült a vastag, kasmírmintás szőnyegre, és intett Ilonának, hogy üljön mellé. – Nálad van?

– Igen, mindent elhoztam. Indigóval írtam át, több példány van. – Ilona elővette a táskájából a papírköteget, és átnyújtotta Ottiliának. – Itt az eredeti német is.

Luci felkattintotta a komódon álló olvasólámpát, az ablakhoz lépett és összehúzta a függönyt.

– Jobb, ha nem látnak be – jegyezte meg. – Ki tudja, kik laknak szemben. Ma szeretnék egy gyakorlatsort is kipróbálni, ha meglátják, mit csinálunk, rögtön jelentik. – A szoba sötétbe burkolózott, csak a gyertyák táncoló fénye és az olvasólámpa halvány fényköre világította meg. – Most már kezdheted.

Ottilia bólintott, és a kezében tartott papírlapra nézve halkan olvasni kezdett.

– Kelj fel, és légy szabad. Valódi természetünk nem más, mint szabadság, mivel szellem vagyunk, ami nem ismer kötöttséget. Semmi sem tud befolyásolni minket, ha nem köt bennünket semmi. Hogyan érhetjük el a szabadság ezen állapotát? Hogyan lehetünk befolyásoktól mentesek?

Ilona a szőnyegen keresztbe tette a lábát, kihúzta a derekát, és lehunyt szemmel hallgatta a hangot, ami megnyitotta benne a szabadsághoz vezető ajtót. Több ezer éves bölcsesség visszhangzott, jógik bölcsessége a messzi Indiából. Úgy érezte, mintha e szavak közvetítői, ez a két különleges ember, Erzsébet és Yesudian ott lennének vele a szobában, s történetük lassan szirmot bontott előtte, akár a lótuszvirág.

Emlék

1900, Balatonvilágos

– Ne mocorogj annyit! – szólt Böskére Édesanya, és szelíden vékony kis karjára tette meleg tenyerét. A kislány nehezen állta meg, hogy ne rázza a lábát izgatottságában; majd kibújt a bőréből örömében. Nemcsak azért, mert Édesanyával lehetett kettesben, a gyönyörű, szőke, parfümtől illatozó Édesanyával – a ritka pillanatok egyike, mióta megszületett az öccse, akit a családban mindenki Béluskának becézett, és aki lefoglalta Édesanya minden idejét –, hanem mert az első sorban ülhettek, közvetlenül a színpad előtt. És a legfőképpen azért, mert csodaszép, új bársonyruháját viselhette, szinte már nagylányos ruháját – a lábszára közepéig ért –, és a kék és zöld árnyalataiban játszott, akár egy rózsabogár páncélja.

A barátnőjével, Elzával sosem bántották a rózsabogarakat, csak nézték, ahogy lassan leereszkednek a csipkerózsa fehér szirmaira, komótosan sétálva rajtuk, megfontolt mozdulatokkal, bütykös lábukat körültekintően mozgatva, mint Rédiger tanácsos, mikor délutáni sétájára indul a sétányon. Elzával pukkadoztak a nevetéstől, mikor Rédigerné halk, meglepődött sikolyokkal merült a Balaton hűvös vizébe, terebélyes kalapját ilyenkor is magán hagyva, hosszú ruhája hatalmas buborékként lebegett a vízen. Böskét most is elkapta a nevetés, ha csak rá gondolt. Elzára pillantott, aki a szülei között ült, fehér harisnyás lábával kalimpálva a bordó bársonyszéken, és mikor észrevette, hogy Böske nézi, csúfondáros fintort vágott, hogy szeplős orra is összeráncolódott közben.

Böske nagy nehezen visszafojtotta a kipukkadni készülő nevetést, végigsimított ujjaival ruhája lágy anyagán, és szemét a bordó, bő redőkben leomló függönyre szegezte, amely lassan megmoccant, két szárnyával végigsöpört a színpadon, és kettényílt. Varázslatos látvány tárult fel Böske ámuló szeme előtt: egy terem, amelyet mécsesek lebegő fénye világított meg, s amelyben hatalmas, faragott trón állt. A terem hátteréből hirtelen egy nőalak emelkedett ki, akinek leomló fátyla alatt arannyal hímzett ruha susogott. Zene szólalt meg, zongora és hegedű hangja („Nézd, ott van nagymama!” – bökte oldalba Böskét Édesanya, de ő meg sem hallotta), és női énekhang csendült fel, betöltve a termet. Majd királyi alak magasodott a fátylas tünemény fölé, kézen fogta, s a közönség felé fordultak. Böske kikerekedett szemmel nézte a fenséges párt. Hiszen ők azok! Tudta minden porcikájával, azonnal felismerte őket. Azóta magában hordozta a képüket, mióta először eszmélt a tudatára, ahogy azt is pontosan tudta, hogy a két felnőtt, akinek az otthonában lakik, s akit Édesapának és Édesanyának szólít, nem az igazi szülei – ahogy nem az igazi rokonai azok sem, akik körülvették.

Ha megkérdezték volna, mi a legelső emléke, rögtön tudott volna válaszolni, olyan mélyen és kitörölhetetlenül belevésődött a borzalmas fájdalom, amit akkor érzett. Pontosan emlékezett rá, ahogy a földön feküdt, keservesen sírva, és a felnőtt, akinek az előbb még a hátán lógott, aggodalmas arccal hajolt fölé.

– Hadd nézzem! – mondta, és Böske kezéért nyúlt.

– Nem! Nem! – kiáltotta ő, mert nem akarta, hogy ez a kedves bácsi, akit Stefi bácsinak szólítottak, hozzá érjen. Szerette ugyan, de ebben a veszélyes helyzetben nem bízott benne. Visszaszaladt a szobába, a szép, idegen, szőke hölgyhöz, akinek az imént kívántak Sárival jó éjszakát, és szipogva tartotta elé élettelenül lógó, duzzadt kezecskéjét, ami nem engedelmeskedett többé az akaratának. A szép asszony ránézett kézimunkája fölött, és elsáppadt.

– Károly! Károly! Gyere gyorsan! – kiáltotta.

Kinyílt egy ajtó, és belépett rajta a férfi, akiről Böske ködösen csak annyit tudott, hogy velük lakik, Édesapának kell szólítani, és valamiképpen hozzájuk tartozik. Most először vette szemügyre figyelmesebben. Magas volt, arca márványfehér, haja, szakálla és oldalszakálla ébenfekete. Szeme feketén izzott, és a belőle áradó erő mindenkit arra késztetett, hogy bizonyos távolságot tartson tőle. Rápillantott Böske élettelenül lógó karjára.

– Orvost! Stefi, hívj azonnal orvost!

Stefi bácsi elrohant, Édesapa pedig kifaggatta őket, mi történt. Böske és Sári, aki az ijedtségtől sápadtan állt az asztal mellett, egymás szavába vágva elmesélte, hogy miután Édesanyától elbúcsúztak, Stefi bácsi mókából a vállán vitte be őket a gyerekszobába, a hátán engedve le őket, de Böske túl gyorsan pottyant a földre, és a kezére esett.

A doktor jól megtermett, barátságos bácsi volt, aki úgy mosolygott Böskére, mintha régi barátok lennének. A levegőbe emelte, kiszakítva ezzel a biztonságos burokból, amit a szép hölgy mellett érzett. Böske karjába újra fájdalom hasított, és hangosan sírni kezdett.

Az orvos az asztalra fektette Böskét, hogy megvizsgálja. A kislány látta saját, kalimpáló lábát maga előtt.

– Kificamodott a csuklója – állapította meg az orvos. – Az ízület egy kicsit meg fog dagadni, éppen ezért ma éjszaka szépen párnára helyezzük a kezecskét, és azután hamarosan el is feledkezhetünk az egész dologról.

Később, mikor Böske már az ágyában feküdt felpolcolt és sajgó kezével, a szép, szőke asszony föléhajolt, és bátorítóan rámosolygott. Tekintetéből jóság és melegség áradt, és Böskében egy kicsit csillapodott az érzés, hogy teljesen egyedül van a világban. Lassan, míg Édesanya az ép karját simogatta, halk, megnyugtató szavakat mormolva, álomba merült, de a kínzó hiányérzet ébrenléte utolsó pillanatáig kitöltötte: hogy igazi szüleitől távol, elhagyatva fekszik ebben a barátságos, mégis idegen szobában. Az igazi otthonából kiszakították, és valamiképpen ide hurcolták, ő pedig idegenek között van.

Ez a különös érzés a mai napig nem halványult el Böskében, aki most ámulva nézte a színpadon feltáruló csodás, ismeretlen, mégis halványan ismerős világot. Taps csattant fel, és a királyi pár meghajolt, majd lehullott a súlyos bársonyfüggöny, eltakarva őket Böske elől. Bódultan állt fel és követte Édesanyát a csillároktól fényes előtérbe, ahol kristálypoharakban libériás inasok pezsgőt szolgáltak fel. Böske szerette volna megkérdezni, hová tűnt a király és a királynő, mikor láthatja őket újra, de Édesanya unalmas beszélgetésbe kezdett néhány felnőttel – egy szúrós szagú, kövér potrohú bácsival, aki csíkos nadrágot viselt tükörsimára suvickolt cipője fölött, és nejével, egy szorosan befűzött, púderes arcú éltes asszonysággal.

– Köszönj szépen Szaplonczay bácsinak és néninek – szólt rá az édesanyja, mire Böske behajlított térddel pukedlizett, ahogy nagymama tanította.

– Kezit csókolom! – mondta.

– Milyen édes kislány! – trillázta az asszonyság, és megcsipkedte Böske arcát. – Lenyűgöző volt az előadás, az édesanyja igen szépen zongorázott – mondta Édesanyának. – Ugyan, Ödön, ne itt gyújts rá arra a büdös szivarra! – fordult a férjéhez, aki elővett mellényzsebéből egy szivart, és most szórakozottan forgatta. – Mondja csak, drágám, mit szólt a néger énekeshez? – kérdezte Szaplonczayné Édesanyától, de meg sem várva a választ, elakadt lélegzettel folytatta. – Alig hittem a szememnek! A magyar színpad talán mégsem való arra, hogy szerecsenyeket mutogassanak rajta.

Édesanyának nem volt ideje válaszolni, mert végre megérkezett nagymama fekete selyemruhájában, és mosolyogva üdvözölte őket.

– Bravó! Micsoda előadás! – lelkendezett Szaplonczayné. – Gratulálok, remekül zongorázott. És meg kell hagyni, a keszthelyi zeneértő hölgyek kórusa is hangzatos volt.

– Ugyan, csak amolyan műkedvelő szinten adtunk elő néhány zenei betétet – legyintett nagymama, és lehajolt, hogy fejbúbon csókolja Böskét. – De meg kell hagyni, a vendégművész, Ladányi Mariska most is remekelt. Nem nagy terjedelmű a hangja, de hajlékony, és igen jól illik hozzá Szulamit szerepe.

Böske megfogta nagymama kezét, amelyet befontak az ismerős, lila erek: sokszor látta már, mikor meseolvasáskor lapozott a könyvben, vagy a teraszon ülve kézimunkázott, hosszú ujjai között sebesen forgatva a kötőtűket. Felnézett erre az idős asszonyra, aki eszmélése óta meg-megjelent az otthonukban, ő talán tudja, mikor láthatja megint a királyt és királynőt, hiszen biztosan érte jöttek…

– Nagymama – súgta, és meghúzkodta az idős hölgy selyem ruhaujját. – Nagymama!

– Mi az, kincsem?

– Hol vannak?

– Kicsodák, drágám?

– A király és a királynő – súgta Böske.

– Ó, a színészek? Ők már továbbutaztak lovas kocsival, ma este Keszthelyen is fellépnek. Tudod, ilyenkor, szezonban egymást érik az előadások.

Böske elhallgatott. Csak annyit értett abból, amit nagymama mondott, hogy az igazi szülei, akikről a szíve mélyén mindig tudta, hogy léteznek, elmentek, és itthagyták őt. Üresség töltötte be, átlátszóvá vált, akár a termet padlótól plafonig kitöltő ablaktáblák, és szinte félálomban hallotta, amint Szaplonczayné Édesapáról érdeklődik, miért nem tudta aznap elkísérni őket az előadásra.

– Sajnos elszólította a kötelesség, a vasút kisiklott – válaszolta Édesanya. – Hajnalban riasztották, hogy a tegnapi eső elsodorta a vasúti töltés egy részét Sümeg és Lesence között, és az arra átmenő kavicsszállító kocsik lecsúsztak a sínről. De, amennyire tudom, csak a kocsik sérültek meg, utas nem volt rajta.

– Hála a jóistennek – sóhajtott Szaplonczayné, és egy szuszra folytatta. – Milyen sok gondja-baja lehet szegénykémnek vasúti igazgatóként. Sokat kell utaznia, igaz, drágám? – Mikor Édesanya csak szótlanul bólintott, az asszony nagy levegőt vett, és folytatta. – Jártam én már a berlini, bécsi operaházban is, de azért a hazai kultúrélet a legfontosabb számomra. Mondják csak, igaz, hogy a zeneszerző, Goldmark apja a keszthelyi kántor volt? Úgy hírlik, Goldmark egy szót sem beszél magyarul, a hozzá Bécsbe látogató keszthelyi küldöttséggel is németül beszélt…

Böske már nem figyelt. Zsongott a feje, és szédelegve hagyta, hogy nagymama kézen fogja és kivezesse a nyári estébe. Aztán patkók kopogtak a kövezett úton, minden sötétbe merült, selyem érintése vette körül, és zötyögött alattuk az út. A fejét simogató kéz lassan álomba ringatta, és ő belezuhant a sötétségbe.

Üvöltésre ébredt. Hátra sem nézett, futott, amilyen gyorsan csak tudott. Tudta, hogy a vadállat ott lohol mögötte, rohan, hogy utolérje és hogy felfalhassa. Érezte, hogy egyre közelebb ér, súlyos mancsai dobbantak a poros úton mögötte. Böske a házra szegezte a tekintetét, és minden erejét beleadva futott, kétségbeesetten zihálva. A ház ajtajában a királynő állt. Kitárta a karját, úgy várt rá. Tudta, hogy ha eléri, az oroszlán hatalma megszűnik fölötte és megmenekül. Ám a vadállat forró leheletét már a tarkóján érezte, sörénye megérintette a nyakát, tudta, hogy egy pillanat, és mancsa egy ütésével leteríti, hogy belémélyessze a fogát… Böske minden erejét összeszedve rohant, majd hirtelen taszítást érzett, és felkiáltott.

– Anyám!

Egy lépés, és elérte az asszonyt, kimerülten rogyva a karjába. Megmenekült, az oroszlán eltűnt.

Böske arra ébredt, hogy az ágyában ül, és a szíve szörnyű erővel kalapál, a teste félelemtől és iszonyattól remeg. Felugrott, magára borította takaróját, hálóingben és mezítláb Édesanyáék hálószobájába futott. Sietve bemászott Édesanya ágyába, és bebújt a takarója alá. Úgy merült el az ismert illatban, a békés nyugalomban és biztonságban, mint a langyos vízben. Édesanya átölelte.

– Rosszat álmodtál, Böském? – kérdezte szelíden.

– Igen – szipogott a kislány. – Egy oroszlán üldözött, és… – „És anyám, a királynő várt”, akarta mondani, de valami visszatartotta: Édesanya sem értené, ahogy nagymama sem értette meg.

– Folytasd csak! – biztatta Édesanya. – Nekem mindent elmondhatsz.

Böske nagyon szerette most ezt az ismeretlen, szép, jó illatú asszonyt, aki mellett biztonságban érezte magát, és aki olyan gyengéd és kedves volt hozzá. A bizalmas közelségben úgy érezte, megoszthatja vele, ami a színpadi párt látva előtört belőle, akár egy régóta szunnyadó emlék, és ami nem hagyta nyugodni. Átölelte a nyakát, és megkérdezte.

– Édesanya, honnan hoztatok ide, honnan kerültem ide, hozzátok?

Édesanya hallgatott egy pillanatig, aztán megszólalt, a hangjában mosoly bujkált.

– Tudod, valahol messze van egy nagy tó, még a Balatonnál is nagyobb. Az összes kisgyerek ebben úszik. Ha azután két ember megszereti egymást, és Istenhez imádkoznak, hogy gyerekük lehessen, akkor Isten útra bocsátja a szolgáját, egy nagy gólyát, amely a tóhoz repül, kihalássza azt a gyereket, akit Isten kijelölt a két ember számára, a hátára veszi, és a nő mellé helyezi. Így kap a kisgyerek földi szülőket, és így válik földi kisgyermekké. Így kaptuk meg Zsánit, téged és Béluskát is.

Böske kezdetben érdeklődéssel hallgatta, de hamarosan tudta, hogy Édesanya éppúgy mesét mond, mint nagymama szokott. Tudta, hogy nem ez az igazság, azt, hogy hogyan és honnan hozták el Böskét Édesapával, nem akarja neki elmondani. Most már biztos volt benne, hogy Édesanya nem ismeri őt, számára idegen, és az is marad. Nem értik meg egymást, becsapja. A kislányt csalódottság mardosta.

– Mondjuk el az imát, és aludjunk – mondta Édesanya, és Böske engedelmesen utánaismételte a szavakat.

– Én istenem, jóistenem, lecsukódik már a szemem, ám a tiéd nyitva, atyám, amíg alszom, vigyázz reám… – motyogta, ám közben agya gyötrelmes gondolatok körül forgott. Mit tegyen? Édesanya nem akarja neki elmondani, honnan került ide, de nem maradhat tovább idegenek között. Innen mindenképp el kell mennie… vissza, haza! Vissza akart menni az igazi szüleihez, a hozzá hasonlókkal akart együtt élni, olyan helyen, ahol azt tehet, amit akar, ahol semmiben nem korlátozzák, ahol igazat mondanak neki… olyan helyen, ahol otthon van.

Másnap ebéd után a kert mélyébe húzódott, ahol egy terebélyes orgonabokor alatt búvóhelyet rendezett be magának. Magával vitte az Édesapa üveges könyvszekrényéből elcsent vaskos könyvet, aminek vászonborítójára az volt aranybetűkkel nyomtatva: Néprajzi tanulmányok. Miután elolvasta az év végi jutalomkönyvet, A wakefieldi papot, amit a jó eredményeiért kapott, sorra kicsempészte a könyveket a szekrényből, és válogatás nélkül falta őket: versesköteteket, Shakespeare drámáit és filléres regényeket. A Néprajzi tanulmányok volt az egyik kedvence, ebben kísértetekről olvasott, hazajáró szellemekről, az elvetélt gyerekekről, akik éjjel hazajárnak sírni, és csak anyjuk karjában nyugszanak meg. Olvasás közben el is aludhatott, mert mikor újra felnézett, már sötétedett, és a levegő is csípősebb lett. Hallotta, hogy Édesanya szólongatja.

– Hol voltál eddig? Már rég ágyban lenne a helyed – szidta le, mikor Böske előbújt a bokor alól. – Zsáni bezzeg már megmosakodott, fogat mosott, le is feküdt. Csak te csavarogsz, ki tudja merre, egész álló nap!

– Nem igaz, nem csavarogtam! – vágott vissza Böske. – És még nem akarok bemenni. Semmi kedvem még lefeküdni!

– Micsoda engedetlen, makacs gyerek vagy te! – fakadt ki Édesanya.

– Látom, ti egyáltalán nem szerettek engem! Az lesz a legjobb, ha örökre itt hagylak titeket! – kiáltotta Böske.

– Menj csak, ahova akarsz! – válaszolta Édesanya felindultan. – Nem is kell nekem ilyen rossz kislány!

Böske lefutott a lépcsőn, átszaladt a nagy kerten, egyenesen ki a kapun, és futni kezdett a villasor mentén. Hová menjen? A kora esti enyhe órákat kihasználó sétálók között, majd a villákat elhagyva egy ösvényen egyenesen az erdőbe futott. Édesapával gyakran kirándultak erre; tudta, hogy kissé feljebb barlang van, ahol egykor rablók éltek. Úgy tervezte, éjszakára meghúzza magát a barlangban, azután pedig kitalálja, mitévő legyen. Ám a fák közötti árnyak egyre komorabbá váltak, ő pedig nem találta a barlanghoz vezető utat: sűrű bozót magasodott előtte.

– Böske! Böske, merre vagy? – hallotta a távolból Édesanya hangját. Böske egy pillanatra megállt, majd a bokrokon és kiálló ágakon átgázolva továbbküzdötte magát. Egy ágban megbotlott és elesett: már hallotta is Édesanya csörtető lépteit. Amikor beérte Böskét, megragadta a vállát, és ijedten kiáltotta: – Teljesen elment az eszed? Hová akarsz menni?

Böske nem válaszolt. Hogyan mondja el Édesanyának, hogy a saját otthonába akar menni, el ezektől az idegen emberektől, az idegen környezetből, ahol senki nem érti meg őt? Miközben szótlanul ballagtak haza, gondolatban már felkészült a szigorú büntetésre, ám hazaérve Édesanya csak szótlanul intett, hogy menjen mosakodni.

Böske a sötét fürdőszobába szaladt, és leült a magas sámlira. A torka összeszorult, a bensejéből mintha valami nagy hullámban fel akart volna törni. Hallgatta a csövek kattogását és a víz titokzatos surrogását: honnan hová tart? Édesapa a hegyi kirándulásokon gyakran mutatott forrást, ahonnan a víz fakad, és ami végül hosszú út után a tengerbe ömlik. Ahogy a víznek, neki is meg kell találnia az útját vissza, haza. Úgy határozott, levélben írja le a döntését, és megvárja a megfelelő alkalmat, hogy átadhassa Édesanyának.

Beosont Édesapa dolgozószobájába, ami most üresen állt, és az íróasztal fiókjából kivett egy ív irkapapírt meg egy ceruzát. Visszaosont a fürdőszobába, a papírt az ölébe fektette, és nekilátott a levélnek.

„Kedves Édesanya!

Ahogy már mondtam neked, tudom, érzem, hogy nem az édes gyereketek vagyok. Édesapa és te nem az igazi szüleim vagytok. Valahol, nem tudom, hol, rám találtatok, és ide hoztatok, ebbe az országba és házba, ahová nem tartozom. Biztosan meg is bántátok már, hiszen ti is érzitek, hogy nem vagyok közétek való. Hiszen te is megmondtad, hogy nem akarsz ilyen gyereket magadnak. Ezért kérlek titeket, minél előbb vigyetek vissza oda, ahonnan elhoztatok, az igazi szüleimhez. Itt boldogtalan vagyok, nem maradhatok tovább. Nektek is így lenne a legjobb, hiszen nem lenne több gondotok velem.

Csókolom kezedet:

Böske”

A papírt szépen összehajtotta, a gyerekszobába szaladt, és a párnája alá tette. Úgy döntött, kivárja a megfelelő alkalmat, és odaadja Édesanyának. Sári az ágyából néma szemrehányással nézett rá, így hozva tudomására, mennyire lenézi Böskét lázadó tettéért. Böske viszont csak mélységes megvetést érzett, amiért Sári ilyen gyáván szófogadó, és mindig azt teszi, amit mondanak neki.

*

– Zsáni, Böske, kész vagytok? Itt vannak a vendégek!

Mikor Böske az előszobába lépett, Édesanya a falon lógó nagy tükör előtt állt, és végigsimított a feje búbjára tornyozott kontyon. Odakint, a kertben Ilus már megterített a búzavirágmintás terítővel és a legszebb, kék virágos meisseni porcelánnal. Kávé és ribizlis sütemény várta Édesanya barátnőit, akik vidáman csivitelő csoportban özönlöttek be a kertbe.

Böske és Sári a legszebb, egyforma, apró virágos nyári ruhájukban mentek ki hozzájuk, és udvariasan köszöntek.

– Hogy megnőttetek! – ámuldozott Édesanya egykori osztálytársa a leánygimnáziumból, a telt, szőke Mariska. – Ekkorák voltatok, mikor utoljára találkoztunk! – tartotta tenyerét derékmagasságban.

Böske óvatosan megdörzsölte lábfejével a barnára sült lábszárán viszkető szúnyogcsípését. A hölgyek figyelme szerencsére hamarosan a kis Bélusra terelődött, aki Édesanya kezébe kapaszkodva totyogott a legszebb nyári ruhácskájában. Göndör, szőke fürtjeivel olyan volt, akár egy igazi kis angyal, amit Édesanya barátnői halk sikolyokkal adtak a büszke anya tudtára.

– Most menjetek a szobátokba – rendelkezett Édesanya –, és viselkedjetek jól. Szólok, ha kijöhettek.

Sári engedelmesen elindult, de Böske leült a ház lépcsőjének legfelső fokára, onnan figyelte a társaságot, várva a pillanatot, amikor átadhatja az előző este írt levelet. Úgy forrt benne az elszántság, akár a hatalmas befőttesüvegben a folyadék, amit Ilus szokott kirakni a napsütötte kertbe, egy szelet kenyérrel lefojtva a hatalmas, mélyzöld uborkákat.

Mindannyian leültek az asztalhoz, és hamarosan már egykori tanáraikról és csínyeikről folyt a szó. Édesanya szépsége szinte sugárzott közöttük, ahogyan az asztalfőnél ülve szóval tartotta a társaságot. Jókedvűnek és kiegyensúlyozottnak tűnt. Most biztosan nem haragudna meg a levélért, gondolta Böske. Leszaladt a lépcsőn, és a vidáman beszélgető társaság felé indult. Édesanya helytelenítő tekintettel pillantott felé az ölében ülő Béluska feje fölött, de mivel lefoglalták a vendégek, nem tudta azon nyomban megkérdezni, mit akar. Böske megvárta, míg mindenki kiitta a kávéját, édesanyja széke mögé settenkedett, és miközben ő éppen Mariskával váltott néhány szót, az ölébe csúsztatta az összehajtogatott irkapapírt. Édesanya csodálkozva nézett rá, majd zsebre tette a levelet.

– És emlékeztek Treffler tanár úrra? Mindenki csak Tréflinek hívta a háta mögött – kacagott Mariska, Böske pedig visszaosont a házba.

Ilus a konyhában csörömpölt. Böske besurrant, és elvett az asztalról egy kis süteményt.

– Van még egy kis kávé? – kérdezte.

– Nem való a kisasszonynak a kávé, a nagyságos mamája sem engedné – csóválta meg a fejét Ilus. – De ha akar, egy kis kakaó még maradt reggelről.

Böske töltött magának a csipkerózsamintás kancsóból, és letelepedett az asztal mellé. Ilus fél szemmel rásandított.

– Láttam, odakint settenkedett. A mamája jól le fogja szidni, hogy nem a gyerekszobában várja, hogy szólítsák.

– Csak oda kellett adnom neki valamit – mondta Böske, és elvett még egy süteményt, mire Ilus gyengéden a kezére csapott.

– Ne habzsoljon annyit, nem fog tudni vacsorázni. Ugyan mi volt az a fontos dolog, amit okvetlen oda kellett adnia?

– Egy levelet – mondta tele szájjal Böske. – Mondd csak, Ilus, van olyan, hogy az ember találkozik valakivel, akiről csak emlékei vannak, de még sosem látta?

Ilus elfehéredett.

– Mit látott a kisasszony? Csak nem benézett az ablakán a zsákos ember? Vagy a bubus lapult az ágya alatt, a bagolyforma boszorkány? Elviszi ám, ha rossz fát tett a tűzre!

– Nem vagyok én rossz – vont vállat Böske. – Zsákos embert se láttam. Csak valakit… akiről álmodtam.

– Rossz álom volt-e, üldözték-e? – faggatta tovább Ilus. – Rontás lehet akkor a kisasszonykán, boszorkány ülhetett a mellkasára. Bejön az ilyen a kulcslyukon is, éjszaka, oszt ráül az emberre. Gatyamadzaggal kell bekötni éjszakára az ajtót, az visszatartja.

Böske többet is kérdezett volna, de Ilus kihessegette a konyhából.

– Menjen a kisasszony, készülnöm kell már a vacsorához. Jófajta gardát hozott a Pista, rézsűt megsütjük parázs fölött, meglátja, nem evett még ilyen finomat!

A vihar csak késő délután tört ki, miután Édesanya barátnői már elbúcsúztak, és Édesapa is megérkezett.

– Ez a gyerek teljesen megőrült, nézd, mit írt! – adta oda neki reszkető kézzel Édesanya a levelet, majd Böskéhez fordult, máskor porcelánfehér, finom arcára vörös foltokban ült ki a felháborodottság. – Várj csak, ha nem vagyunk neked elég jó szülők, másképp is tudunk viselkedni, akkor majd más szüleid lesznek. De ne hidd, hogy nagyon kellemes lesz! – Máskor szelíd, kék tekintete villámokat szórt.

Böske Édesapára sandított, aki felvont szemöldökkel futotta végig a sorokat, majd felemelte a fejét, és a lányára nézett komoly, sötét szemével, amiben mintha a kíváncsiság szikrája csillant volna meg.

– Mit értesz az alatt, hogy vissza akarsz menni az „igazi” szüleidhez? Kik a te „igazi” szüleid? És hol vannak? – csóválta meg a fejét. – Te, te kis szamár!

Többet nem fűzött a történtekhez, a vacsora után kérdezett, számára el is intéződött ezzel az ügy.

Ám Édesanyát nagyon megviselte az eset. Vacsoránál zaklatottan újságolta a történteket Stefi bácsinak, aki csak nevetve csóválta a fejét. A felesége, Jucus együttérzőn simogatta meg Édesanya kezét.

– Csak azt mondd meg nekem, te bolond gyerek, hogy hová akarsz menni – fordult Édesanya újra Böskéhez, aki azonban hallgatott. Hiszen ő is éppen ezt akarta megtudni… hogy honnan hozták ide, és mikor térhet vissza az övéihez.

Rádöbbent, hogy nem értik meg, nem fognak neki segíteni. Mégis meg kell valahogyan találnia a módját, hogy visszajusson az övéi közé.

*

Másnap reggel Édesanya még ágyban volt, mikor Böske és Sári leült reggelizni.

– A mamájuk alig aludt az éjjel. Béluska belázasodott – súgta Ilus, és az előző délutáni ribizlis sütemény maradékát rakta eléjük illatos, gőzölgő teával.

Böske reggeli után óvatosan benyitott Édesanyához, aki sápadtan feküdt az ágyon, mellette Béluska aludt kimerülten, kipirult, pufók orcával, nyitott száján át nehézkesen lélegezve.

– Átmehetek Elzához? – kérdezte suttogva Böske.

– Menj – legyintett Édesanya. – Ma úgysem tudok foglalkozni veletek. De ne csavarogj el, és ebédre legyél ám itthon.

Böske bólintott, sietve felvette a szandálját, és kiszaladt a kapun. Almássy Elzával ezen a nyáron ismerkedtek össze: egyidősek voltak, és Elza nem volt olyan, mint Böske nyafka osztálytársai: nem bánta, ha fára mászás közben összehorzsolódott a térde vagy ha vizes lett a ruhája, mikor térdig belegázoltak a vízbe. Szüleivel nyaranta a felső villasoron laktak, ahová a fenyvessel határolt, árnyékos kis sétaút vezetett. Böske megállt a széles kőlépcső aljában, és felnézett a teraszra, ahol kisebb társaság ült az asztal körül; köztük Elza apja, a neves színész, akit mindig körülvette holdudvara, s Elza anyja, akinek tekintete olyan átható volt, hogy Böske, ha vele beszélt, mindig úgy érezte, hogy az asszony belé lát, s pontosan ismeri a gondolatait. A társaság tagjai valamin hangosan felkacagtak, mire a ház homlokzatának zöld zsalugátere kicsapódott, és Elza nézett ki az ablakon. Feje tetejére tornyozott kontyából nagy masni állt ki.

– Pszt! Elza! – Böske szökdécselve integetett, hogy felhívja magára a figyelmet. Elza végre észrevette, és kihajolt. – Eljössz sétálni?

Elza bólintott, és kisvártatva már a lépcsőn szaladt Böske felé.

– Azt mondtam anyukának, átmegyek hozzátok – lihegte. Nem ez volt az első alkalom, hogy elszöktek: sokszor csavarogtak már el így, bejárva a környező erdőt és réteket, míg mindkettőjük családja azt hitte, a másiknál vannak.

Most azonban Böskének más ötlete támadt.

– Menjünk a sétányra! – javasolta.

A part mellett futó sétányon, az alsó villasor mentén mindig pezsgett az élet. Most is sétálók lepték el. Böske elővett a zsebéből egy darab süteményt, amit reggeliről tett el, és a halványzöld vízen ringatózó hattyúknak dobta, akik sebesen siklottak az élelemért, hosszú nyakukat előrenyújtva. Csónak közeledett a víz fölé épített úszóházak felől, kormányosa komótosan merítgette a vízbe hosszú evezőjét, míg utasai, egy fehér ruhás, szalmakalapos nő és egy fiatal férfi hátradőlve élvezték a vízi sétát.

– Mindjárt a csónakjukba ugrik a vörös sapkás ember. Ott lakik, a vízben, arra vár, mikor jön arra valaki – mutatott oda Böske.

– Csakugyan? Tényleg ott lakik, a vízben? – nézett rá borzongva Elza.

– Bizony. Vagy a hínár közül felbukkan a meredt testű, aki a vízbefúltakból lesz. A víz színén lebeg, hullamereven, megköti a csónakot, hogy egy tapodtat sem moccan aztán. – A néprajzi könyvben olvasottak és Ilus meséi népesítették be Böske körül a világot. Nem félt tőlük; hátborzongató létezésük természetes volt számára, akár a kakastollas csendőré, akivel sötétedés után Ilus a kert végében csókolózott, és akinek sötét árnyéka úgy magasodott fel, akár egy titokzatos szörnyé.

Elza tágra nyílt szemmel nézte a csónak vidám utasait, mintha ő is azt várná, mikor bukkan fel a víz alól a merev testű kísértet.

Távolabb, a szemközti hegyek kékesszürke háttere előtt fehér vitorlások bucskáztak a hullámokon. A sétányon egy csapat nő közeledett, legtöbbjüknél világos napernyő, rövidnadrágos fiúk és fehér ruhás kislányok sétáltak mellettük illemtudón.

Böske hátrakapta a fejét, mikor hegedű hangja cincogott fel mögöttük. Vézna cigányfiú játszott rajta az egyik villa ajtaja előtt. Odabent egy idős hölgy ült az árnyékban, fonott karosszékében. Mikor a fiú végzett a nótával, a hölgy a kapu elé jött, és a felé nyújtott sildes sapkába dobott egy érmét.

– A jóisten fizesse meg – köszönte meg a fiú, és már tovább is ment, egészen a következő villa kapujáig, ahol újra húzogatni kezdte a vonóját. A hölgycsoport megállt, és egy kislány szégyenlősen a fiú sapkájába dugott egy érmét.

– Ez az! Megvan! – kiáltott fel Böske, mire Elza, aki egy kacsát próbált közelebb csalogatni egy kiflicsücsökkel, értetlenül nézett rá.

– Mi van meg?

– Kell egy sapka. Vagy valamilyen edény.

– Minek? – csodálkozott Elza.

– Hogy pénzt keressünk – jelentette ki magától értetődően Böske. Tervébe, hogy el akar szökni, nem kívánta a barátnőjét beavatni.

*

A villasor egyik legszebb épületénél kezdték, amely szinte eltűnt a lombos fák mögött, csak piros teteje látszott ki. Böske belépett a kapun, maga után húzva a kissé vonakodó Elzát.

– Mi lesz, ha elzavarnak? – súgta a szőke kislány, kezében a kis fémtálcával, amit az uzsonnára terített asztalról csent el.

– Akkor megyünk a következőhöz – vont vállat Böske, és egyenesen a terasz felé vette az irányt, ahol kisebb társaság ült az asztalnál csendesen beszélgetve.

– Kezit csókolom! – hajolt meg Böske illemtudón, majd szavalni kezdett. – Vörös Rébék általment a keskeny pallón, s elrepült tollászkodni, már mint varju, egy jegenyefára űlt. Akinek azt mondja: kár! Nagy baj éri és nagy kár: hess madár!

Teljes átéléssel mondta a verset a döbbent csöndben. Mikor befejezte, oldalba bökte Elzát, aki, kezében a tálcával, a társaság tagjaihoz lépett. Egy fiatalember nevetve megcsóválta a fejét, és a zsebébe nyúlt.

– Igen szép előadás volt – mondta, és fémpénz csörrent a tálcán.

– Köszönjük szépen – hajolt meg Böske, és már szaladtak is tovább.

A villasor minden házába bementek, egyenesen fel, a teraszra vagy be, a kertbe, ahol embereket láttak. A kezdeti döbbenetet mindenhol nevetés és fejcsóválás követte, és jópár érme csörgött már Böske kötényének zsebében, mikor egy különösen tekintélyes villához értek, amelynek zöld zsalugáterei alatt egy idősebb, testes asszonyság ült az árnyékban. Böske ott is elmondta a verset, az asszony ámuló, tágra nyílt szeme előtt. Mikor Elza megállt előtte a tálcával, az asszony csodálkozva megkérdezte.

– Te a kis Böske vagy, ugye? Hiszen nemrégiben találkoztunk a színházban, emlékszel-e rám?

Böske ránézett, és most már felismerte: az a termetes asszony volt az, aki Édesanyával beszélgetett az előadás után.

– Hát mondd csak, mit csináltok ti itt? – kérdezte.

– Pénzt gyűjtünk – vágta rá Böske.

– És édesanyád tud-e erről?

– Ez magánvállalkozás, ő nem tud róla – mondta magabiztosan Böske, míg Elza rémülten húzkodta a szoknyáját.

– Mindjárt gondoltam – bólintott Szaplonczayné. – Most menjetek szépen haza.

– Kezit csókolom – köszönt el Böske udvariasan, és már szaladtak is ki a kapun.

– Mondtam, hogy rossz vége lesz ennek – lihegte Elza. – Én megyek haza.

– Várj – nyúlt a zsebébe Böske, és egy maréknyi fémpénzt vett ki belőle. – Tessék, a részed.

Otthon elővette az Édesapától elkért szivarosdobozt, amiben a kincseit őrizte – kék madártollat, Édesanya egy törött brossát, egy színes kártyát, ami egy nőalakot ábrázolt trónon ülve, és amit egy arra vetődő cigányasszony hagyott nála ajándékba, aki jósolt Édesanyának –, és beleöntötte a nikkel- és rézpénzeket. A terve, hogy elszökik és megkeresi az igazi szüleit, egyre megvalósíthatóbbnak látszott.

Éjszaka Böske dobogó léptekre és fojtott suttogásra ébredt.

Résnyire nyitotta a gyerekszoba ajtaját, és Édesapát pillantotta meg, aki sebtében öltözködött. Ajtócsapódást hallott és távoli gyereksírást. A hálószoba felől jött. Böske odalopakodott, és benézett az ajtón. Édesanya az ágyon ült, párnákkal megtámasztott háttal, magához szorítva Béluskát, aki kipirulva sírt. A kisfiú hirtelen az ablakra nézett: mintha látna ott valakit. Kiszakította magát Édesanya öleléséből, felugrott apró lábacskájára, és merev, üveges tekintettel, elborzadva kiáltott fel:

– Mama, mama, a Vörös ember… a Vörös ember felém jön!

Böske az ablakra nézett az ajtórésből, de csak az éjjeliszekrényen halványan világító lámpás fénye tükröződött benne.

Béluska vadul hadonászni kezdett, mintha küzdene valakivel, azután még egyszer felkiáltott, egészen magán kívül:

– Mama, segíts! A Vörös ember! – majd Édesanya karjába zuhant, mintha nem lenne eszméleténél.

Édesanya magához szorította, betakargatta, és halkan sírni kezdett.

Böske behúzta az ajtót, és visszaosont a gyerekszobába. Lefeküdt az ágyára, és magára húzta a takarót. Zsáni békésen szuszogott a szomszédos ágyban, az egészből nem hallott semmit. Böske előtt újra feltűnt Édesanya aggódó alakja, ahogy Béluska fölé hajolt. Ugyanígy hajolt fölé is, mikor rosszat álmodott vagy beteg volt; a szeretete lágy, könnyű, meleg takaróként borult föléjük, akár a nyári, bársonyos éjszaka. A hirtelen felébredő sajnálat és szeretet résnyire nyitott egy ajtót, s ahogyan az imént is, Édesanyát látta benne, aggódva a gyermeke fölé hajolni.

Másnap későn ébredt. Elszorult szívvel lopakodott a hálószoba elé. Odabent csend volt, pisszenés sem hallatszott.

– Te vagy az, Böském? – szólt ki Édesanya bentről. Böske benyitott: az anyja az ágyban feküdt, mellette a mélyen alvó Béluskával. – Gyere be nyugodtan – mondta mosolyogva Édesanya. – Nincs semmi baj. Nehéz éjszaka volt, de azt hiszem, a legrosszabbon túl vagyunk. Béluska meg fog gyógyulni.

Böske csak bólintani tudott: az ajtó, ami résnyire nyílt benne, most szélesre tárult, és a szíve csordultig lett megkönnyebbüléssel és szeretettel.

Egy kissé kevésbé érezte magát idegennek, és már meg is feledkezett a tervéről, hogy pénzt gyűjtsön és megkeresse az igazi szüleit, mikor kitört a vihar. Béluskának addigra elmúlt a láza, újra a gyerekszobában aludhatott, és jóízűen evett. Édesanya már látogatókat is fogadott. Azután hívta be magához Böskét, hogy Szaplonczayné elment.

– Mi ez már megint? – kérdezte elkeseredve. – Hogyan juthat ilyesmi az eszedbe? Pénzt kéregetni, mint valami koldus… Mit fognak most gondolni az emberek? Szégyent hozol a fejünkre!

– Miért? – kezdett védekezésbe Böske. – Nagymama is művészettel keres pénzt. A kis cigányfiú is pénzt keresett a hegedűjével. Mi szégyen van abban, ha én szavalással keresek pénzt?

– Értsd meg, te buta gyerek – emelte meg a hangját Édesanya –, hogy az édesapád magas tisztséget tölt be, ezért nem tehetsz ilyesmit!

– De mi köze van Édesapa munkájának ahhoz, amit én csinálok? Édesapának is megvan a saját élete, nekem is – mondta felháborodva Böske. – Nekem nincs magas beosztásom, akkor miért ne kereshetnék pénzt? Éppen Édesapa mondta, hogy minden munka tisztességes, feltéve, hogy az ember tisztességesen végzi. És én nagyon szépen szavaltam!

Édesanya mérgesen csattant föl:

– Semmit nem értesz, és mivel még feleselsz is, mostantól nem hagyhatod el a kertet!

Böske a kertbe rohant, a búvóhelyére. Csak vacsoránál került elő, mikor már az egész család a nagy étkezőasztal körül ült. Édesapa Stefi bácsival vitatkozott valamilyen újságcikken, Édesanya pedig Stefi bácsi feleségével, a mindig mosolygós Jucival beszélgetett elmélyülten.

– Hallom, fellépésed volt a napokban – fordult Stefi bácsi Böskéhez, mikor a kislány szótlanul leült az asztalhoz, és az ölébe terítette a szalvétát.

– Egy szót se róla – sóhajtott Édesanya, és mérges pillantást vetett Böskére.

– De én okvetlenül hallani szeretném – erősködött Stefi bácsi, és Böskére mosolygott. – Vacsora után szavalsz nekünk is valamit?

Böske duzzogva bólintott.

Vacsora után Édesanya lefektette Béluskát, majd a felnőttek elhelyezkedtek a díványon. Böske a szőnyeg közepére állt, és szavalni kezdett.

– Vörös rébék általment a keskeny pallón s elrepült…

Stefi bácsi lelkesen tapsolt az előadás után.

– Bravó! Van-e még vers, amit tudsz?

Böske előadott még néhány balladát és drámarészletet, aztán jelezte, hogy kifogyott a repertoárból.

– Akkor mesélj nekünk, amiről csak akarsz! – biztatta Stefi bácsi.

Böske elgondolkodott.

– Elmondhatok valamit abból a könyvből, amit a vizsga után, jutalomból kaptam? – kérdezte.

– Hát persze! – válaszolt Stefi bácsi. – Kezdd csak el!

És Böske elkezdte elmesélni az év végi jutalomkönyvet. De nem egyszerűen csak elmondta, hanem el is játszotta, ahogy a színházban látta. Előadta, milyen szent életet élt a wakefieldi pap, és hogyan szöktette meg a lányát egy fiatalember. Bemutatta, hogyan találkoztak a szerelmesek a sötétben, milyen becéző szavakat suttogtak egymás fülébe, majd azt, hogyan őrjöngött a dühtől az elvakult plébános és nyúlt végső elkeseredésében a puskájához, végül pedig hogyan tudta megnyugtatni a felesége azzal, hogy a kezébe nyomta a Bibliát….

Édesanya egyre sápadtabb lett, Stefi bácsi és Juci viszont hétrét görnyedtek a kanapén a nevetéstől.

– Mondd csak, honnan vetted ezt a történetet? – kérdezte Stefi bácsi, mikor újra levegőt kapott.

– Erre én is kíváncsi vagyok! – szólt közbe Édesanya.

– A könyvből – felelt Böske –, amit az iskolában kaptam, jutalomból.

– Hallatlan! – kiáltott fel Édesanya döbbenten, de mintha nevetés bujkált volna a hangjában. – Hogyan adhatnak az iskolában ilyen könyveket egy gyerek kezébe?

– Ugyan, Lujza – csitította Stefi bácsi –, ők biztosan nem olvasták, és arra gondoltak, hogy egy plébánosról csak szent és ártatlan dolgokat lehet írni. Eszükbe sem jutott, hogy egy plébánosnak is lehet lánya. Hagyd csak, és engedd meg, hogy máskor is meséljen nekünk. Ami már a fejében van, azt úgysem tudod kivenni belőle. Egyébként is, rég nevettem ilyen jót!

Végre Édesanya is elmosolyodott, és fejcsóválva nézett Édesapára, aki viszonozta a mosolyát.

A nyár hátralévő részében Böske minden este előadást tartott. A nézők köre kibővült, a szomszéd villákból is átjöttek hozzájuk az ott nyaralók, Böske pedig az elolvasott könyvekből adott elő részleteket, csodálkozva, hogy a felnőttek dőlnek a nevetéstől, miközben ő eljátssza Lear király halálát nagy hörgések közepette, vagy a III. Richárd szereplőinek különféle haláltusáját.

– Micsoda tehetség – lelkendezett Szaplonczay néni, aki időközben nyilván megfeledkezett múltkori felháborodásáról, mikor Elzával náluk jártak. – Ha így folytatja, még a végén a színpadon látjuk viszont, ahogy a nagymamáját.

– Böske meglehetősen jól zongorázik, bizonyára a nagymamájától örökölte a tehetségét – mosolyodott el Édesanya, aki, úgy látszik, mostranra elfogadta Böske bolondériáját. A kislány kérésére még színes bohócruhát is varrt neki, és Böske onnantól kezdve mindig csak azt viselte a kislányos ruhái helyett, úgy kellett a gyerekszobából elcsennie Ilusnak nagymosáskor, míg aludt.

Mikor ráunt a versekre és a Shakespeare-tragédiákra, Böske tornamutatványokkal egészítette ki a műsort. Furcsa, szokatlan testhelyzeteket vett fel, kezét-lábát összegabalyítva, ösztönösen.

Egy nap Stefi bácsi egy régi egyetemi társa, Farkas Pál látogatott el hozzájuk, aki hosszú keleti utazásról tért haza, és a vacsora alatt hosszasan mesélte úti élményeit.

– El-Muzeribnél láttam valamit az új vasútból – fordult Édesapához. – Siralmas látvány volt. A nedves, mocsaras pusztán keresztül magános sínpár vezet, a puszta közepén aztán egyszerre megszakad. Se falu, se ház, se sátor sincs a közelben, a vas-sínek ott feküsznek teljes elhagyottságban. Majd akkor rakják őket tovább, ha a pénz Konstantinápolyból megjön. Fölöttébb bizonytalan terminus.

– Ilyesmi idehaza is megtörténik – nevetett Édesapa.

Vacsora után ismét megkérték Böskét, hogy tartson előadást. A rögtönzött színjáték után a padlón feküdt, a szőnyegen, és olyan testtartást vett fel, amiben a fejét teljesen elrejthette, így a nézőnek olyan benyomása támadt, mintha egyáltalán nem lenne feje.

A nézők hangosan nevettek Böske különös pózain. Böske pihenésképp leült a szőnyegre, keresztezett lábú ülésben, mindkét lábfejét felhúzva egészen a combhajlatig.

– De hiszen ez a gyerek tipikus jógagyakorlatokat végez! – mondta ámulva Pál. – Hol tanultad ezt, kicsim? – fordult hozzá.

Böske megvonta a vállát.

– Senki sem mutatta, magamtól csinálom – mondta.

Pál hitetlenkedve nézett rá, és a fejét csóválta.

– Akár az indiai jógikat látnám. Bámulatos.

Édesanya intett Böskének, hogy ideje aludni menni. Sárival elköszöntek, és a gyerekszobába mentek. Böske gyorsan ágyba bújt, és az álláig húzta a takarót. Kedvére voltak az esti előadások, és jólesett neki az idegen úr csodálata. A vágy, hogy elszökjön és megkeresse az igazi szüleit, mostanra elhalványult benne. Úgy érezte, mintha nemcsak a takaró, hanem egy másik, finom szövésű, arany kelme vonná be: a családja szeretete. Most már közelebb érezte hozzájuk magát, mégis tudta, hogy nem ők az igazi családja: azok valahol messze vannak tőle, és egyszer rájuk talál.