Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Vári György, Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borító
Szerző Boróka

© Napkút Kiadó, 2023
© Szerző Boróka, 2023

ISBN 978 615 6555 71 7

Tóth Kristófnak

Rövid bevezető

A félreértések elkerülése végett meg kell jegyeznem, hogy ez a könyv nem „kocsmairodalom”, és nem is álfilozofálás. Kritikusok és műértők hajlamosak felszínes olvasás után, az uralkodó ízlésítéletet engedelmesen követve, tudatosan félreérteni egy-egy irodalmi művet, mert így is el lehet odázni a szembesülést azzal a ténnyel, hogy lehet, hogy nincs igazuk.

Korunkban a megváltást mindenhol hangsúlyozzák, de mint olyat, ami a pillanat kielégülésében létezik csak. A megváltás valóban a pillanat ígérete, ami az egyedit próbálja megmenteni, ez az állapot pedig a legszorongatóbb a maga nemében, mert a lényegesről szól, viszont nem tűri meg az egyedi igazságának mulandóságát magában. Ez a könyv két olyan férfiről szól, akik ebben a szorongatott állapotban próbálják megmenteni az énjüket, sajátosan értelmezve és megélve a megváltást.

Az egyik férfi az egyedi örökérvényűségének mítoszát megteremtve értelmezi a megváltást. A másik az egyedit feladva, a szerelemben megjelenő örökérvényűségben. A probléma mindkét esetben az, hogy a megváltás tárgyát magukon kívül választják, az egyediben, aztán a vallásos szerelemben, de példájukon keresztül elgondolkozhatsz azon, hogy te, kedves olvasó, mit tudsz kezdeni a megváltással.

Ha ebből a rövid bevezetőből kihallottad volna Kierkegaard szavait, nagyon is jól hallottad, de ha nem, akkor lehet, hogy még élesebb hallással rendelkezel, mert amikor írtam ezt a könyvet, fogalmam sem volt róla, hogy Kierkegaard hatással volt rám, utána pedig azt gondoltam, hogy csak ő inspirálta a gondolataimat. De egy idő után be kellett látnom, hogy az igazság valahol máshol van; sem ebben, sem abban, Isten tudja csak, hogy hol.

I.
B. rövid élete

Legyen érte csönd. Annyira mély, hogy borzongjanak bele a fák, mert még nem hallottak ezelőtt olyat, ami történt. Csak érezték. Érezték a leveleik, az ágaik, a törzsük és a gyökereik, hogy a férfi, akinek lépései eddig az új reggelt jelentették, többé nem jön el az úton. Először nem értették, hogy miért marad el. Azt hitték, hogy csak késik. Persze a kétely egyből bekúszott a kérgük alá, és minden perc elteltével kétségbeejtőbbnek élték meg a helyzetüket. Délre elfogyott az erejük a várakozásban. A leveleik egyesével vesztették el színüket, erőtlen lombkoronák meredeztek a gyenge fényben. Estére már vacogtak, ruhátlanul tekintgettek körbe a lugasban, ami mindeddig békés lakhelyükként szolgált. Új hangokra lettek figyelmesek, mozgásra a sötétben, körülöttük kószáló lényekre, akik szívüket rettegéssel töltötték el. Összekapaszkodtak a fák, és várták a reggelt, a férfit, megváltójukat, aki rendbe szedi a lugast és benne őket, csak az öregebb fák merültek álomba, néha megcsikordultak az erős északi szélben, mintha nem is vették volna észre, mi történik. Még pirkadat előtt a legidősebb és legvastagabb fa egy hirtelen, nagy reccsenéssel kidőlt, és végigfeküdt a gyalogúton, ahol a férfi eddig minden nap eljött látogatóba. Gyökerei kifordulva, élettelenül, elszáradva meredeztek az ég felé. Az öregebb fák kis idő múlva követték példáját. Volt, aki magától, volt, aki beletörődve, vagy a szélnek feszülve, de egyre kisebb erőlködéssel, mígnem az öreg fák közül mindegyik a földre került. A hajnal első sugarai megvilágították a lugasból lett temetőt. Reggel néhány favágó jött, és szép halmokba rendezték a fákat, mielőtt nekiálltak feldarabolni őket. Vitték haza télire, melegedni.

A következő hetekben friss hó lepte be a tájat, a fiatal fák ágain többé nem duzzadt rügy, néma csöndben, szó nélkül nyelték a hideget. Néha egy mókus szaladt végig az úton, hogy lábnyomai pár pillanat után újra elvesszenek a fehérségben. Ez volt egyetlen szórakozása a fiatal fának, nézni a mókust, ahogy telt pofazacskóval igyekszik valami üregbe, vagy néha mutogatja magát a fehérségnek, ami mindkettőjük lakhelye volt. Néhányan a férfi esetleges újabb látogatásáról fecsegtek: egy középkorú fa is, aki nem vesztette el minden levelét, és magasra nőtt, ahol több volt a napfény, de a törzse vékony maradt, és az erős széltől meggörbült, ezért úgy nézett ki, mintha csúcsos fejével állandóan mutatna valahova, az erdő középpontja felé, és a fák csak csúfondárosan nevettek rajta, mert nem hasonlított ő a nagy fenyőkre, akik feljebb laktak a hegyekben, egyedül pedig elütött az erdőtől, megtépázott, görbe alakjával.

Addig a fiatal fa – egy gyertyán – számba vette a lugast, amit most, mióta a férfi nem jött, sokkal jobban szemügyre vehetett. Kis kanyarral indult, a férfi is, amikor arra jött, érezni lehetett meztelen talpának érintését a hideg, hajnali földön, ahogy elindult, ahogy hozta nekik az esőt és a napfényt, amiből azóta már semmi sincsen. Gyökereikben az alvadt, avas tartalékok nem elegendők egy újabb tavaszig.

Érzik, hogy haldoklik, ezért a fiatal fa kitépi a gyökereit a földből, és a többiek nem értik, hogy mit csinál, hogy miért csinál egyáltalán bárki ilyet, hogy mi célja lehet a fiatal fának, merre indul, és hova megy, mit kezd majd az emberek között, de a fiatal fa céltudatosan siet el az erdőből, hogy megkeresse a férfit, aki megígérte, hogy minden nap eljön, és elhozza az esőt és a napfényt, de már csak a buta fenyő hisz neki, és a legtöbben kinevetik, vagy mint a fiatal fa, szánakoznak rajta.

A gyökér nehezen és fájdalmasan csusszan ki a fagyott földből. A fiatal fa egyik lábára támaszkodva, ágaival megkapaszkodik a töltésen, majd kihúzza a másik lábát, mert erősen tartja ott a föld alatt az a gyökérhálózat, ami beszövi a lugast. Nem engedik el, nem akarják elengedni, féltik, intik, hogy maradjon, hogy majd összebújva melegednek, és lehet, hogy a buta fenyő nem is tévedett, és az öreg fák mesélték, hogy lesz újra tavasz, de a fiatal fa tarthatatlan. Nagy reccsenéssel hagyja oda a fél lábát, ami még ma is ott meredezik a gyalogúton, kiszáradva, elrohadva. A fiatal fa átkel a lugason, iszik a patak jéghideg vizéből, és sántikálva, kéklő sebbel az oldalán nekiindul a városnak, hogy megkeresse a férfit, aki elhozza az esőt és a napfényt.

*

– Te, vedd már fel nekem azt a kétszázast! – mondtam B.-nek, és pimaszul beleröhögtem az arcába.

– Mi a fasz bajod van? – kérdezte B., miközben az asztal alatt keresgélte a pénzt, ami nem is ott, hanem a bal farzsebemben lapult.

Miután feladta a keresést, és rám bámult, ahogy a kétszázast hanyag mozdulattal fel-le dobálom a kezemben, hatalmas üvöltéssel indult meg felém, de eltévesztette az irányt, és a felső emeletről lebucskázott néhány turista közé az üvegasztalra. A szilánkok nem tettek benne kárt, úgy nézett ki, mint egy megtépázott bika, én pedig egész este nem bírtam visszatartani a röhögést, mivel a turisták közül egy idősebb nőnek előjött az asztmája, és mint egy gumikacsa, sípolt összevissza.

– Kétszázért így vettem magamnak kacsát és bikát is, hallod – címeztem O.-nak, de úgy, hogy mindenki hallja.

– Na persze, és ez itt történt? – kérdezte P. – Akkor még nem is volt nyitva az emelet az 57-ben, és ha jól emlékszem, karantén volt, te fasz.

– Jó, jó, nem pont így, de ez a lényege a történetmesélésnek, hogy kicsit kiszínezem, aztán látod, mindenki milyen jól szórakozik.

– Oké, leszarom, hívj vissza egy felesre – így P., aki költőként mindig el volt adósodva, de ez csak az első két sörig zavarta, mert utána felesre mindig volt egy kis pénze elrakva, főleg a barátoknál.

– Szóval – kezdte B. – most az a probléma errefelé, hogy még mindig nem találtam magamnak csajt, pedig az izé, tudod, hogy is hívják, már majdnem megvolt, amíg elő nem jöttél megint valami szar sztoriddal, és úgy röhögtél, mint egy nyomorék, és ő inkább visszament a barátnőihez. Nézd, most meg mások mentek oda, gratulálok. Hogy éri meg nekem veled lógni, ha folyton lehúzol, és még a csajokat is elkergeted?

– Hát, mert nincs más barátod – nevettem, és képzeletben már rodeóztunk, de most nálam volt a vörös lepel, az ő fején meg két szarv, és alul az öreg nő átváltozott kacsává, majd megfiatalodott, szép nőként táncolt, akivel egész nap szeretkezünk.

– Te, jól vagy!? – kérdezte B., és vizet locsolt az arcomba.

A hideg csempén feküdtem a piszoár mellett, éreztem mindenhol a húgyszagot, olyan lett a cipőm, a nadrágom és a pólóm is.

– Azt mondtad, lemész pisálni meg cigizni, aztán nem jöttél fel – folytatta B., és kis aggodalmat láttam az arcán. – Megijesztesz, faszi, már megint benyomtál egy felest az Andival, mi? Pedig több hitelt aztán ő nem ad, azt mondta, honnan van még pénzed?

– Meghívott az amerikai – makogtam, és láttam, hogy B. elérzékenyül, hogy jól van, na, nem baj, gyere fel hozzám, és az estét tényleg nála töltöttem, de nagyon rossz álmaim voltak, és még vagy kétszer hánytam aznap este, és csak azt éreztem, hogy most tök jó volna egyedül lenni, és nem hallgatni B. hülye horkolását, meg az Andinak is a horkolását, aki egyébként tök jó csaj, és velem jött volna haza, mert persze nem hívott meg az amerikai, és az Andi hívott meg megint, mert egyszer smároltunk, aztán nem állt fel, de ha az 57-ben vagyok, akkor mindig megígérem, hogy együtt megyünk haza, csak annyira bebaszok, hogy soha sem áll fel, na mindegy. Mennyire jó lenne most egyedül lenni otthon, egy meleg szobában.

Arra ébredek, hogy szomjas vagyok. Átlépek B.-n, aki valamit motyog magában, lehet, hogy ő is az artista nőről álmodik, de nem vagyok féltékeny, végül is, ő az, aki igazán megérdemelné, mert nem mindenki zuhan egy egész emeletet úgy, hogy aztán semmi baja sem lesz belőle.

Az ablak befagyva. Szépen beteszem az ajtót, mint aki vigyáz mások álmára, igazából csak nem akarok reggel senkivel sem dumálni, meg idegen vécében intézni a dolgom, inkább eloldalazok, Andi még így reggel is szép, megáll a fény a félig nyitott szájában, már csak oda kéne ültetni valami fát, hipp-hopp erdő lenne belőle, el lehetne ott bújni, aztán az Andi megmozdul, és kiesik a fény a szájából, én meg futnék utána, de útban van B., aki megint előbb ér célba, és átölelik egymást, így, álmukban, és én csak nézem ezt a csodát, látjátok, álmunkban sokkal könnyebb, biztos majd bikaviadaloznak, amikor látják, hogy nem vagyok itt, pedig az Andi engem szeret, csak én meg folyton megijedek tőle.

„Nem nekem van kitalálva a bikaviadal” – ezt már akkor gondolom, amikor nyitott kabáttal sétálok végig a körúton, sapka nélkül, de nem fázok, csak megyek előre, bármerre, nem érdekel, egy cigi még van a zsebemben, kellemesen fejbe vág, de nem a cigi, hanem egy fa lelógó ága, amit nem veszek észre. Szép, fiatal fa, körbe van csavarva télre, nehogy megfázzon, vagy elfagyjon, én meg nézegetem, a fa visszanéz rám, és így nézünk egymásra hosszan. „Elfásultam” – béna favicc, de tényleg úgy érzem, hogy hirtelen minden tagomat elnyomja a fáradtság. Leülök és körbenézek. A villamos a hajnali derengésben egészen megnyugtató. B. most biztos felébred, és örül, hogy nem vagyok ott, mert tudja, hogy Andi, ha én is ott vagyok, már nem lenne vele. De majd este meghív. És nála alhatok. Barátok vagyunk, bár ő nem tudja, hogy csak kihasználom. Az, hogy Andiba szerelmes vagyok, nem igaz, vagy úgy igaz, hogy részegen bárkibe szerelmes az ember, akinek egy kicsit jól áll a fény a szájában. És Andi amúgy is szőke, természetes szőke, finom vonásai vannak, még fiatal, elvileg tanul is valahol, és még nem kezdte ki a vendéglátós szakma, tehát nem olyan, mint szemben a Juci, aki olyan, hogy bárkivel, aki megvárja zárás után.

Persze be van még zárva ilyenkor a hely, mit lehet tenni, hazafelé sétálok, a lábaim hazafelé veszik az irányt, automatizálódnak, én nem tudom, hogyan kell menni, akkor bajban is lennék, ha céltudatosan járnék-kelnék a világban, mert nem jutottam volna el az erdőbe, mint egyszer véletlenül, amikor azon gondolkodtam, hogy vegyek-e kutyát B.-nek születésnapjára, hogy végre leszálljon a nő témáról, de azt mondta, hogy ha van végre harmincezrem, azt tartsam meg magamnak, persze végül az egész az Andinál kötött ki. Vagy a Jucinál. És ott az erdőben, séta közben végre csend volt. De csend volt a Deák Ferenc téren is, meg az Astorián, és most a Móricz Zsigmond körtéren is csend van. Érzem, hogy egyedül vagyok. A fák, az emberek mind engem néznek, de igazából nem látnak, csak a testemet, ahogy megyek előre, és én már ott vagyok a fákkal, az emberekkel, és a testemet elhagytam, hogy menjen, amerre lát, B.-vel bebaszni, vagy a Jucihoz hajnalban, vagy neki a fának fejjel, mint most én megint. Másodjára. Bumm. A fa lelógó karja lassan leng a szélben, ahogy zsibbadó fejjel visszanézek.

„Miért ütsz meg? És miért erre jövök vissza?” Persze erre van haza, mert most B.-nél lakok. Te hülye. Legalább két órát kell várnom, attól függően mikor kelnek, hogy ne rondítsak bele az együttlétükbe, mert akkor olyan rossz szájízzel folytatódna a nap miattam, én pedig inkább azt akarom, hogy este jó kedvében találjam B.-t, mert akkor nagyobb esély van rá, hogy én is jól érezzem magam. A fa, mintha értené, amit mondok, meglendíti a karját felém, mintegy szerződést kötve az éjszakára. Akkor is itt lesz. Gyökerei elérnek az 57-ig is, ahol ma este találkozom B.-vel és Andival. Ott lesz O. is. Meg P. Mint tegnap. Vagy tegnapelőtt. Holnap. Holnapután. Le kell zuhanyoznom.

*

– Huszonöt évesen felnőni késő. Hamarabb kellett volna – mondja B. –, most már csak az maradt, hogy azon keseregjünk, amit jobban kellett volna csinálni. – Lehúz egy felest, én pedig roppant kínosan érzem magam, mert B. mindig azt hiszi, hogy okosakat mond, pedig csak összevissza beszél, és a három lány, akikhez odaültünk, nem érti, honnan jött ez ide, amikor csak most nyújtották a kezüket bemutatkozni. Persze B. tudta, hogy ez veszett fejsze nyele, senki sem nyújtotta viszont az arcát, pedig B. puszit akart adni. Ilyenkor a megsebzett bika helyett felveszi az érinthetetlen pozíciót, amit mindig csíptek benne a lányok, mert B. alapvetően megnyerő külsejű férfi, és ez a póz jól áll neki, már aki nem lát át egyből a törékeny próbálkozáson, hogy a cél mindig az, hogy aznap is becsajozzon. Belelendül a beszélgetésbe, úgy tűnik, mégis elviszi a főnyereményt, pedig azt hittem először, hogy rám mosolyog az a lány, akinek olyan jól esik a fény a hajára, és a kis műnövény, ami köztünk van, az is jól áll neki, olyan, akár egy erdei tündér.