Borítószöveg

Az 1860-as évek elején III. Napóleon francia császár különös tervvel állt elő: elhatározta, hogy a polgárháborúba süllyedt Egyesült Államok gyengeségét kihasználva francia fennhatóságú monarchiát alapít Mexikóban, és ezzel visszaállítja a dinasztikus Európa tekintélyét az Újvilágban. A köztársasági rendszert felváltó új császárság élére a fiatal osztrák főherceget, Ferenc József öccsét, Habsburg Miksát szemelte ki, aki naiv idealizmusa és saját küldetéstudata által vezérelve – és a francia diplomácia játszmái által alaposan megtévesztve – végül elfogadta a felkérést, és a baljós előjelek ellenére feleségével, Carlota belga hercegnővel az oldalán átkelt az Atlanti-óceánon, hogy Mexikó trónjára ülhessen.

Edward Shawcross a legkiválóbb brit történetírói hagyományokat folytatva lenyűgöző felkészültséggel és alapossággal, mégis olvasmányos és fanyar humorral átszőtt stílusban tárja elénk e véres tragédiába torkolló kísérlet drámai fordulatokban gazdag történetét. Shawcross ugyanakkor nemcsak a szűk négy évig fennálló császárság eseményeit veszi sorra: értelmezésében a mexikói „kaland” – amelyet a legtöbben őrültségnek tartottak, Marx pedig egyenesen a világtörténelem egyik legszörnyűbb vállalkozásának nevezett – csupán része volt annak a gigászi küzdelemnek, amely az amerikai kontinens jövőjéért és a nyugati félteke uralmáért folyt az Ó- és az Újvilág között.

„Ha Miksa külsőleg megfelelt is a szerepének, serege igen távol esett azoktól a díszfelvonulásoktól, amelyek gyerekkorában annyira untatták őt. Katonái összességében inkább egy alaposan felfegyverzett tömeghez hasonlítottak, mint egy fegyelmezett zászlóaljhoz; nem léptek egyszerre, az ágyúik messze mögöttük cammogtak, és ahogyan ez szokás volt, nők és gyerekek követték őket még távolabbról. Sokan, akik csak hat hete kerültek ide kényszersorozás révén, még mindig azokat a rongyos ruhákat viselték, amelyekben összefogdosták őket. Az egyenruhák, ha voltak egyáltalán, ritkán érdemelték ki az egyenruha elnevezést: igen nagy változatosságot mutattak attól függően, hogy viselőik éppen mit találtak és mi tetszett nekik.”

Fordította

Rácz Judit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Edward Shawcross: The Last Emperor of Mexico

Basic Books, New York, 2021

Copyright © Edward Shawcross 2021

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Rácz Judit, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép: Albert Gräfle, Portrait of Maximilian I of Mexico.

Museo Nacional de Historia, Mexico

ISBN 978-963-620-370-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hannah-nak és Enának

Tartalom

Prológus

1. Cselszövés Mexikó ellen

2. A főherceg és a hercegnő

3. A francia invázió

4. A mexikói korona

5. Császár és császárné

6. Liberális császárság

7. Az affér vége

8. A lemondási válság

9. Ostrom alatt

10. A per

11. Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Prológus

1867 tavaszán három férfi várakozott a sorsára. Egy korábbi zárda épületében tartották fogva őket, a Mexikóvárostól nagyjából kétszáz kilométerre északnyugatra fekvő Querétaro városka szétlőtt, napégette utcái között. Az apácák cellái éppen alkalmasak voltak börtöncelláknak, de azért jól felfegyverzett őrség is vigyázta őket – veszélyes politikai foglyok voltak, a Mexikóban csaknem tíz éve tomboló polgárháború egyik csoportjának a vezetői. Kivégzésükig még három nap volt hátra. Addig el kellett rendezniük az ügyeiket, és jó katolikusként meg kellett békélniük Istennel.

Az egyik elítélt, Miguel Miramón Mexikó korábbi elnöke volt. Elnök, legalábbis a támogatói, a Konzervatív Párt számára az, bár ellenfelei sosem ismerték el a kinevezését. Miramón, akit mindössze huszonhat esztendősen neveztek ki államfőnek, egy gazdag mexikóvárosi családból származott, és ősei között arisztokrata márkik is voltak. Városias viselkedésű, elbűvölő fiatalember, a hadsereg, az egyház és a felesége elkötelezett híve. Tipikus megtestesítője a konzervativizmus ügyének, amelynek valaha az élére állt.

Fogolytársa a Sierra Gorda vidékén élő otomí indiánok közül való Tomás Mejía volt. Ez a környék olyan távoli és vad volt, hogy még a spanyol hódítók sem tudták leigázni egészen 1740-ig, vagyis csak több mint kétszáz évvel azután, hogy Mexikó a spanyol gyarmatosítók uralma alá került. A negyvenhét esztendős Mejía azoknak a mélyen vallásos és szenvedélyesen független szellemű bennszülötteknek a tipikus képviselője volt, akik a konzervatívokat támogatták. Noha Miramónnal együtt tagadták az ellenük felhozott árulás vádját, több mint tíz éven át mindketten fanatikus támogatói voltak az ekkor már legyőzött Konzervatív Pártnak.

A harmadik fogoly alapvetően különbözött tőlük. Ez a magas, kék szemű, szőke férfi, középen szinte kényszeresen elválasztott jellegzetes szakállával még csak három éve tartózkodott Mexikóban. Ő nem konzervatívnak, hanem liberálisnak mondta magát. Azt is állította magáról, hogy ő Mexikó császára. Ő volt Ferdinánd Miksa Habsburg főherceg, aki az egyik legrégibb és legelőkelőbb európai család sarjaként Bécs császári pompájába született bele. Barátaitól és családjától távol, immár a beteg, lesoványodott Miksa világa mindössze egy másfélszer kétméteres cellára zsugorodott egy lerombolt mexikói kisvárosban.

Ám még nem adta föl a reményt. Miramón felesége, Concepción Lombardo, akinek nemrégiben kislánya született, engedélyt kapott a börtönlátogatásra. „Kérek öntől egy szívességet – mondta neki Miksa. – Menjen el San Luisba, és az ügyvédeimmel együtt kérjen számunkra kegyelmet.”

Ehhez egyedül Benito Juárez mexikói elnöknek volt hatalma, s ő egy közeli városban, San Luis Potosíban tartózkodott.

Concepción nemigen hitt a dologban. Az ő helye szerinte a férje mellett volt ezekben az utolsó napokban. Miramón azonban könyörgött neki: „Legyen ez szerelmed utolsó bizonyítéka”, hozzátéve, hogy hite szerint ezzel meg tudja menteni az életüket. Az asszony végül beleegyezett. Amikor elbúcsúzott tőlük, könnyek patakzottak Concepción arcán. Miután elment, Miramón ezt írta neki: „Jobban szeretlek, mint az életemet.”{1}

A kivégzés előtti napon, amikor még mindig nem jött semmi hír, Miksa levelet írt az elnöknek. Ha mindenáron vérnek kell folynia, legyen az az én vérem, kérte. Délután ötkor jött a válasz, sürgönyben: nincs kegyelem. De Concepción ekkor még nem jutott el az elnökhöz. Este nyolckor Miksa visszavonult a cellájába, és gyertyája fényénél Kempis Tamás művét, a Krisztus követését olvasta. Tízkor elfújta a gyertyát, és lefeküdt aludni.

Nem sokkal később bejött valaki, és felébresztette Miksát. A hadsereg főparancsnoka, aki legyőzte és elfogta a három férfit, és ugyanaz, aki kimondta fölöttük a halálos ítéletet, beszélni akart vele.

HOGY MIKÉPPEN LETT egy Habsburg főherceg Mexikó császára, annak különös története van. Ulysses S. Grant elnök ezt a történetet felháborítónak nevezte, nem kevesebbnek, mint az Egyesült Államok elleni háborús cselekménynek. Karl Marx szerint a császárság az egyik legszörnyűbb vállalkozás volt, ami a világtörténelem évkönyveiben valaha szerepelt. Adolphe Thiers, a francia Harmadik Köztársaság elnöke a mexikói császárságot olyan őrültségnek tartotta, amilyenre nem volt példa Don Quijote óta. Ez a három államférfi nagyon különböző politikai meggyőződést vallott, de egyaránt hitetlenkedve nézték, micsoda hübrisz hozta Miksát Mexikóba.

Miksa története bizonyos szempontból a frusztrált második fiú története is, aki meg volt győződve saját küldetéséről, de bátyjával, Ferenc Józseffel szemben nem volt birodalma, amin uralkodhatott. Egy másik szemszögből nézve azonban a történet a dinasztikus Európa kihívása volt a köztársasági Amerikával szemben, az Óvilág önerősítő lépése az Újvilággal szemben. A cselszövést, amely Miksát átvitte az Atlanti-óceánon, Mexikóban szőtték, de a francia császár, III. Napóleon udvarában gondolták ki. A császár csapatai 1862-ben lerohanták Mexikót, s ezzel a legnagyobb kihívás elé állították a Monroe-elvet, az Egyesült Államoknak azt a doktrínáját, amely megtiltott minden európai beavatkozást az amerikai területeken, miután a spanyol birodalom a tizenkilencedik század elején elbukott. A latin-amerikai szárazföldön folytatott spanyol gyarmatosítás végeztével a régióban az egyetlen király uralmát – Brazília kivételével – számos kis köztársaság váltotta fel. III. Napóleon arról ábrándozott, hogy egy francia fennhatóságú monarchiával visszaállíthatja az európai befolyást. Erre Miksa volt az embere Mexikóban.

A történet nemcsak arról szól, hogy ki fogja kormányozni az amerikai területeket, hanem arról is, hogyan. III. Napóleon a tizenkilencedik század egyik legmeghökkentőbb rendszerváltásába vágott bele azzal, hogy Benito Juárez mexikói köztársaságát, amelyet az Egyesült Államok támogatott, felcserélte egy franciák által patronált monarchiával Miksa uralma alatt. Ez igazi, nagyszabású gyarmatosítás volt, ha nem is az az európai kolonializmus, amelyet oly sokszor gyakoroltak a tizenkilencedik században. Nem közvetlenül Párizsból kormányozták az országot, nem is bátorítottak francia telepeseket ottani letelepedésre, hanem azt találták ki, hogy Franciaország független császárságot hoz létre, amit majd a mexikói emberek is támogatnak, mexikói politikusok fogják igazgatni, és a mexikói császár fog uralkodni az egész fölött. Ebben az értelemben a franciák mexikói intervenciója több hasonlóságot mutat az Egyesült Államok későbbi, vietnámi, afganisztáni és iraki intervencióival mint a tipikus tizenkilencedik századi gyarmatosítási törekvésekkel, amilyen például francia Algériában folyt.

Az 1860-as években, miközben az amerikai polgárháborúban a mexikói határtól északra az Egyesült Államok fennmaradása forgott kockán, délen pedig az amerikai kontinens jövőjéért folyó gigászi harc bontakozott ki, uralkodók álltak szembe elnökökkel, monarchiák köztársaságokkal, Európa pedig az Egyesült Államokkal, s ez az összecsapás döntötte el, ki uralja a nyugati féltekét, és milyen lesz ott a kormányzás.

Ebben a csatában III. Napóleon és Miksa tetszeleghettek Mexikó megmentőjének szerepében, hiszen egy bő évtizeddel korábban éppen az Egyesült Államok rohanta le az országot. Mexikó 1821-ben vívta ki függetlenségét a spanyol uralom alól. Mindössze egy negyedszázaddal később, sokak rémületére az Egyesült Államok, amelyet az egyik alapító atya a szabadság birodalmának nevezett, inkább a hódítás birodalmának tűnt, amely az egész földrész uralmára törekedett. A történet 1847-ben kezdődik, amikor amerikai katonák vonultak be az országba, és útjukat végigharcolták egészen Mexikóvárosig, ahol a nagyszerű főváros impozáns sugárútjait hamarosan mexikói polgárok vére szennyezte be.

1.
Cselszövés Mexikó ellen

1847. szeptember 14-én reggel az Egyesült Államok katonái a történelem során első ízben vonultak végig egy idegen főváros utcáin. Néhány órával korábban a katonák heves harcokat folytattak a mexikói hadsereg gyalogosaival. Szakadt, vérfoltos egyenruhájukban most Mexikóváros központja felé haladtak – parancsnokuk fél pár csizmában, mert a másik felét ott hagyta a csatamezőn –, és hamarosan elfoglalták a város hatalmas, ma Zócalo néven ismert főterét.

Reggel hét órakor a csillagos-csíkos amerikai zászlót kitűzték a Nemzeti Palotára, a mexikói elnökök hivatalos rezidenciájára. Egy órával ezután Winfield Scott tábornok, az amerikai hódító erők főparancsnoka diadalmasan csatlakozott az előőrshöz az épület előtt, amely korábban a mexikói kormány székhelye volt. A tér északi része fölé magasodó székesegyház előtt egy katonazenekar a Yankee Doodle-t játszotta.

Ez sok mexikói számára szörnyen megalázó volt. Az emberek elkezdtek a Zócalo felé vonulni, ellenségesen méregetve a külföldi betolakodókat. Miközben az amerikai katonák kezdtek szétszéledni, a háztetőkről lövés dördült, és puskagolyó fúródott az egyik amerikai tiszt lábába. Hamarosan további lövések hallatszottak, kövek és palackok záporoztak az épületek tetejéről a rémült katonákra, ahogy a tömeg szabadjára eresztette haragját.

Három napig folyt a harc. A mexikói nők és férfiak bátran, de kilátástalanul küzdöttek. Az amerikai tüzérek lerombolták a házakat, ahol a mexikói fegyveresek bujkáltak, a tömegre pedig tarackágyúkkal lőttek. Miután könyörtelenül rendet teremtettek, egy mexikói megfigyelő keseregve panaszolta, hogy a főváros szépségével már csak a nyomorúsága vetekszik. És ez nem valami mexikói túlzás volt: „Ilyen mértékű vérontást és kegyetlenséget, remélem, sosem látok többé” – írta az egyik amerikai katona, aki részt vett az ellenállás leverésében, hozzátéve, hogy „ennek borzalmát sosem fogják elfelejteni Mexikóban”.{2} Igaza volt.

Az erőszak megdöbbentő volt, de José María Gutiérrez de Estradát nem lepte meg. A mexikói politikus pontosan ezt a forgatókönyvet jósolta meg hét évvel korábban fogalmazott röpiratában: „Ha nem változtatunk a módszereinken, hamarosan amerikai zászló leng majd a Nemzeti Palotán” – írta 1840-ben, s ami még rosszabb, „ragyogó katolikus székesegyházunkban protestáns istentiszteletet tartanak.”{3} Senki nem hallgatott rá. Gutiérrez de Estradát árulónak bélyegezték, és elűzték az országból, a kiadót pedig, aki megjelentette az írást, börtönbe vetették. Éspedig azért, mert az írás egy olyan veszélyes gondolatot is felvetett, amiért be kellett tiltani: Mexikónak egy külföldi uralkodó kellene.

A mexikói politikus osztályba született Estrada egy tizennyolcadik századi spanyol arisztokrata bőbeszédű stílusában beszélt és írt. Mosolytalan nagypolgár volt, aki nosztalgiával tekintett a gyarmati múltra; ő is spanyol bevándorlóktól származott, akárcsak a kreol elit, amely a tizenkilencedik században Mexikó politikai és gazdasági életét uralta. A mexikói felső tízezer legragyogóbb családjába házasodott be, különféle kormányzati posztokon szolgált, többek között külügyminiszterként is.

Az tette vezető politikusból száműzött páriává, hogy tanúja volt a politikai erőszak megnyilvánulásainak. Miután évekig utazgatott külföldön, 1840 nyarán visszatért Mexikóvárosba, éppen időben ahhoz, hogy lássa, amint felkelők rohamozzák meg a Nemzeti Palotát, túszul ejtik az elnököt, és megpróbálják megragadni a hatalmat. Tizenkét napig folyt a vérontás – nagyjából hétszáz volt a halálos áldozatok száma –, mielőtt a kormányerők, tűz alá vonva a palotát, véget vetettek a felkelésnek. Egy angol hölgy, aki ekkoriban a városban élt, naplójában feljegyezte az eseményeket: „Emberek rohannak az utcán. […] Most éppen dörögnek az ágyúk. […] Meghúzták a vészharangot – úgy tűnik, komolyra fordulnak a dolgok.” Így is történt. Hamarosan ágyúk sorakoztak fel az utcákon, a katonák „válogatás nélkül lőttek minden arra járóra”. Hozzáfűzte, hogy José María Justo Gómez de la Cortina gróf megsebesült.{4} A gróf Gutiérrez de Estrada apósa volt.

Ha a közelmúltban első ízben történt volna, hogy erőszak rázza meg Mexikót, Gutiérrez de Estrada nem fogott volna tollat, hogy megjelentesse gondolatait, de az ország az 1821-es függetlenedése óta már számos lázadást átélt. 1840-ig a tizenegy elnökből mindössze egyetlen elnöknek sikerült kitöltenie megbízatását. Az erőszak fontosabb volt, mint a szavazás.

1840-ben Gutiérrez de Estrada megállapította, mi Mexikó állam legfőbb betegsége: a republikanizmus. Úgy gondolta, Mexikónak az lenne a legjobb, ha királyság lenne. Érvelését a mexikói történelem egyedi körülményeire alapozta. A korábbi gyarmati gazdája, Spanyolország ellen vívott hosszas küzdelem után az ország 1821-ben függetlenné vált, éspedig a királypárti hadsereg egy korábbi tisztjének, Augustín de Iturbidének a vezetése alatt. Iturbide átállt a másik oldalra, és kijelentette, hogy az új nemzetállam nem egy elnök vezette köztársaság, hanem egy birodalom, amelynek császárra van szüksége. Ezzel előkelő társaságba sorolta Mexikót: a „császár” cím fölötte állt a „király”-nak, a „birodalom” pedig politikai értelemben vett államot jelentett. Például Ausztria, Oroszország és Franciaország a tizenkilencedik században császárok által vezetett birodalmak voltak. Ezek a császárok nem azért igényelték maguknak ezt a címet, mert nemzeti határaikon kívüli területek fölött uralkodtak – bár ezt is tették –, hanem mert magukat nagyobbnak tekintették egy királynál, államukat pedig jelentősebbnek egy puszta királyságnál.

Mexikó kétségtelenül méretes volt, és hatalmas lehetőségekkel rendelkezett. 1803-ban Mexikóváros 137 000 lakosával népesebb volt, mint Philadelphia és New York együttvéve, tudományokban és művészetekben nem akadt párja, és olyan épületek díszítették, amelyek a legszebbek közé tartoztak a földkerekségen. Ez a település volt több mint háromszáz évig a spanyol birodalom központja a nyugati féltekén. Washington D. C. még nem is létezett, amikor Mexikóváros már nyüzsgő metropolisz volt, amely Panamától Kaliforniáig, Floridától a Fülöp-szigetekig terjedő területeket irányított. Aki olvasta az 1799 és 1804 között a régiót beutazó híres felfedező és tudós, Alexander von Humboldt írásait, amelyekben részletesen beszámol az ország mesés nemesfémkincseiről is, megértheti Iturbide önbizalmát, aki úgy gondolta, Mexikó Észak-Amerika legerősebb hatalmaként versenyre kelhet majd az Egyesült Államokkal.

Humboldt mexikói utazásai idején az országot még a spanyolok uralták. 1519-ben I. Károly spanyol király nagyapjától megörökölte a Habsburg Birodalom országait, és ő lett a Szent Római Birodalom császára. Immár V. Károlyként Spanyolország, Itália nagy része, Németalföld és Közép-Európa – benne Ausztria – területein uralkodott. Ez a világ egyik leghatalmasabb uralkodójává tette, s császárrá választásának évében birtokai drámaian megnövekedtek, amikor egy spanyol kalandor, Hernán Cortés a conquistadores néven ismert kis spanyol csapattal elözönlötte Mexikót, és a Habsburgok nevében alattvalóivá tette a gazdag mexikákat, ismertebb mai nevükön az aztékokat. Brutális hódítása során a spanyol technológia, helyi bennszülött szövetségesek, valamint betegségek segítették Cortést.

Ez a történet komplex társadalmat hozott létre Mexikóban. A spanyol gyarmatosítás európai mázzal vonta be a sokkal régebbi, több ezer éves mezoamerikai kultúrát. A városokban katedrálisok, kormányzati épületek, rácsszerűen elrendezett utcák emlékeztettek a spanyol látogatókra. Ugyanígy a katolicizmus eluralkodása is: az egyház misszionáriusai, gyakran erőszakot használva, mindenhová eljutottak a régióban. Ám Mexikó hatalmas területének elzárt zugaiban ugyanúgy folyt tovább az élet, ahogyan Cortés előtt évszázadokon keresztül. Ezeken a helyeken nem beszéltek spanyolul; csak a kis keresztény szentélyek emlékeztettek az európai befolyásra.

Tizenkilencedik századi becslések szerint Mexikó lakossága 1810-ben hatmillió volt: egymillió spanyol vagy kreol, nagyjából másfél millió kevert származású mesztic és hozzávetőlegesen három és fél millió bennszülött. A század közepére ez az összlétszám nagyjából nyolcmillióra emelkedett, de ezek az egyszerűre faragott adatok olyan heterogén és egyenlőtlenül eloszló népességet fednek le, amely legalább olyan sokszínű volt, mint a mexikói topográfia. A Mexikóváros közelében húzódó termékeny völgyekben milliók éltek, míg a távoli régiókban, Texasban vagy Kaliforniában jó, ha néhány tízezer ember. Ráadásul a trópusi Yucatán-félszigettől a kietlen északi sivatagokig a mexikói bennszülöttek különböző nyelveket beszéltek, eltérő érdekeik voltak, és semmiképp sem alkottak homogén csoportot.

Iturbide nem a spanyol múlt, hanem Mexikó bennszülött történelme alapján igényelte magának a császárságot. Az aztékok voltak az utolsók a bennszülött népek hosszú sorában, akik leigázták Mexikó középső részét, jóval azelőtt, hogy a spanyolok megérkeztek volna a tizenhatodik században. Azok számára, akik az azték uralom alatt éltek, és súlyos áldozatokkal, gyakran az életükkel is fizettek nekik az azték isteneknek bemutatott emberáldozatok során, ez a birodalom sem volt valami ősi paradicsom. Mégis, az aztékok kifinomult kultúrája és a spanyol hódítókkal szembeni ellenállásuk kombinációja arra ösztönözte Iturbidét, hogy 1821-ben felidézze őket, és azt állítsa: Mexikó az aztékok örököse.

Nem volt tehát semmi furcsa abban, hogy Iturbide szerint Mexikónak monarchiának kellene lennie. Az országot végül is évszázadokig spanyol királyok uralták; monarchia volt az az államforma is, amelyben minden európai nagyhatalom felvirágzott, valamint ez volt Mexikó államformája már jóval azelőtt is, hogy az európaiak betették volna a lábukat. Valójában ha Iturbide egy szövetségi köztársaság mellett tette volna le a voksát, amely berendezkedés nagyrészt ismeretlen volt Mexikóban, és az Egyesült Államokban is csak harminc éve működött, aligha kapott volna annyi támogatót. Sokan csak azért álltak szembe a spanyol uralommal, mert nem szerették volna, hogy az országot az óceánon túlról irányítsák. Ha lenne egy Mexikóban élő európai uralkodó, aki egy mexikói kormány élén áll, mexikói alkotmánnyal, amely korlátozná a hatalmát, valamint választott mexikói képviselőkkel, akik segítenék őt a kormányzásban, az ország független maradhatna. 1822-ben Brazília egy ehhez hasonló modellre váltott, és császárai független nemzetállamként vezették az országot 1889-ig.

Iturbide terve azért volt zseniális, mert eltérő erőket egyesített Mexikóban, elég ideig ahhoz, hogy legyőzzék a spanyol seregeket. Mexikó függetlenségi harca 1810-ben kezdődött, de gyarmatosítójával szembeni, tizenegy évig tartó véres konfliktus és kétszázezer halálos áldozat után még nem volt meg a siker. Voltak, akik a spanyol uralom minden maradványát meg akarták szüntetni, mások önrendelkezést akartak a spanyol birodalmon belül, megint mások független nemzetállamot akartak, amit szoros szálak kötnek Spanyolországhoz, a gyarmati intézmények – mint például a hadsereg és a katolikus egyház – védelmével. Iturbide 1821 februárjában kihirdetett manifesztumának zsenialitása abban állt, hogy egy zászló alatt tudta egyesíteni ezeket az eltérő csoportokat. Szeptember 27-én a spanyol királypártiakat legyőző diadalmas sereg élén Iturbide bevonult Mexikóvárosba. Tervében egyetlen bökkenő volt: ki fog uralkodni ezen az új királyságon?

A terv ugyan elméletben erre is válaszolt: a koronát a spanyol királynak, VII. Ferdinándnak ajánlották föl. Azt ugyan senki nem várta, hogy a király elfogadja az ajánlatot – ehhez Mexikóba kellett volna költöznie –, de a lehetőséget fenntartották számára. Ha elutasítja, egyik fiát fogják megkínálni a trónnal. Ferdinánd azonban nem kevesebbet akart, mint a spanyol birodalom egyik leggazdagabb részének teljes visszahódítását, úgyhogy a maga és leszármazottai nevében is elutasította Iturbide ajánlatát. Az új mexikói birodalomnak tehát egyelőre nem volt uralkodója. Iturbide megoldása az volt, hogy 1822 júliusában önmagát koronázta Mexikó első császárává.

Uralkodása nem tartott sokáig. Szédítő sebességgel vált felszabadítóból diktátorrá, majd 1823 márciusában lemondott. Száműzték, de 1824-ben visszatért, abban a hiszemben, hogy hősként fogadják majd. Ez hiba volt. Heteken belül elfogták, és árulásért agyonlőtték. Függetlenségének első három éve alatt Mexikó kivégezte első császárát és függetlenségének hősét, és császári birodalomból szövetségi köztársasággá alakult, amelyet Iturbide kivégzésének évében hirdettek ki. Ez a rendszer kevéssel volt csak sikeresebb az előzőnél, mert fennállása alatt számos fegyveres felkelésre és alkotmánymódosításra sor került.

Gutiérrez de Estrada véleménye szerint Mexikó 1824-től tapasztalható instabilitása azért következett be, mert az ország a hagyományaitól idegen kormányzási formát választotta. Királypártiként úgy vélte, hogy Iturbide uralmának katasztrofális vége nem a monarchia ellen szól, hanem a trónra lépése volt Mexikó eredendő bűne. A nemzetnek nem egy mexikói katonatisztet kell császárrá koronáznia, hanem egy királyi vérből származó európait. Ezért a nézetéért száműzték, így Gutiérrez de Estrada ettől fogva egyszemélyes küldetésként igyekezett megvalósítani az álmát, és lobbizni kezdett az európai udvaroknál. „Sürget az idő – írta 1846-ban az Osztrák Birodalom külügyminiszterének. – Egyetlen perc késedelem, és túl késő lesz.” Ha a „köztársasági anarchia” folytatódik Mexikóban, az ország „megszűnik létezni”, és az Egyesült Államok annektálni fogja.{5}

Estradának igaza volt: már túlságosan késő lett. A viszony az Egyesült Államokkal kezdettől fogva problematikus volt, mivel a hatalmas szomszéd sóvárgott Mexikó kiterjedt, szórványosan lakott északi területeire. Tovább romlott a kapcsolat 1836-ot követően, amikor a Mexikó részét képező Texas független köztársaságnak nyilvánította magát, ahol sok amerikai lakos fegyvert fogott, és végül legyőzte a lázadás elfojtására küldött mexikói hadsereget. Ezek után 1845-ben Texas az Egyesült Államok tagja lett, ám az amerikai elnök, James Polk még több mexikói területre vágyott. Mindössze hetekkel azután, hogy Gutiérrez de Estrada megírta említett levelét, Polk azt állította – hamisan –, hogy egy határ menti összecsapásban amerikai vér folyt amerikai földön, ezért 1846 áprilisában hadat üzent Mexikónak.

A rosszul képzett, rosszul felfegyverzett és rosszul vezetett mexikói hadsereg minden nagyobb csatáját elvesztette. Az amerikai katonák elfoglalták Mexikót, és csak irdatlan magas árért voltak hajlandók kivonulni. Az 1848-as Guadalupe Hidalgó-i békeszerződés a történelem egyik legegyenlőtlenebb megegyezése volt, amelynek értelmében az Egyesült Államok megkapta (Felső)Kalifornia, Új-Mexikó, Arizona, Utah, Wyoming és Colorado egészét vagy részeit. Mexikó ezért mindössze 15 millió dollárt és az amerikai katonák kivonulását kapta. Még az amerikai tárgyalófél is el volt képedve a szerződés mohósága láttán: „Minden épeszű amerikai számára szégyellnivaló dolog volt, és én szégyelltem is magam miatta, teljes szívemből és erősen szégyelltem magam.”{6} Egy törvénytelen háború nyomán az Egyesült Államok kontinentális birodalommá vált, hozzáféréssel a Csendes-óceánhoz, a nemzetközi erőviszonyok alapvető átalakításával, Mexikó kárára.

Mexikó 1854 után

De az amerikai megszállás vége sem hozott békét Mexikóban. Az elképzelések háborúja következett két politikai párt között, és mindkettő meg volt győződve arról, hogy az ő jövőképe tudja egyedül elhozni Mexikó számára az üdvözülést. Az egyik oldalon a Konzervatív Párt azt hajtogatta, hogy az amerikai típusú köztársasági berendezkedés idegen mag a mexikói földben, és csak megrontani tudja az ország hagyományait. Azt hangoztatták, hogy a protestáns Egyesült Államok magához fogja ragadni mindazt, ami még az országból megmaradt, hacsak a katolikus Mexikó meg nem őrzi az egyház hatalmát, el nem utasítja a radikális demokráciát, és nem szövetkezik a monarchikus berendezkedésű Európával. A másik oldalon a mexikói liberálisok szerint az amerikai–mexikói háború szégyene nem azért következett be, mert Mexikó túlságosan republikánus, hanem éppen mert nem eléggé az. Gondolatmenetük szerint csak úgy lehet erős Mexikót teremteni, ha megtörik a katolikus egyház hatalmát, eltörlik a gyarmati intézményeket, és változtatásokat hajtanak végre.

Ezek a liberálisok kerültek hatalomra 1855-ben, egy olyan forradalommal, amely a mexikói társadalom radikális reformját tűzte ki célul. A fő célpontjuk a katolikus egyház volt, amely nemcsak hatalmas vallási befolyással bírt, de az ország legnagyobb földbirtokosa is volt. Hogy megtörjék az egyház lelki és világi uralmát a lakosság fölött, és egyben kényelmesen feltöltsék az államkincstárat, a liberálisok államosították az egyházi vagyont, hogy el lehessen adni magánvevőknek. A konzervatívok számára ez a radikálisan liberális világszemlélet lényegét alkotó istenkáromlás bizonyítéka volt. Ezt az intézkedést soha nem bocsátották meg.

Ráadásul iszonyodva látták, hogy a liberálisok ezzel még nem érték be. A reformjaikat egy új alkotmányban akarták bebetonozni, ami megerősítette az egyházi vagyon eladását. Az pedig még jobban feldühítette a konzervatívokat, amit az új alkotmány nem tartalmazott. A mexikói történelemben első ízben fordult elő, hogy a nemzet új alkotmánya nem nyilvánította államvallásnak a katolicizmust, minden más vallás kizárásával.

Az 1857-ben elfogadott alkotmány, mérgelődtek a konzervatívok, forradalmi támadás a magántulajdon és a hit ellen. Mexikó püspöke azzal fenyegetett, hogy mindenkit kiátkoz, aki fölesküszik az alkotmányra. A konzervatívok eltökélték, hogy megdöntik az új alkotmányt, és 1857 decemberében államcsínnyel eltávolították a liberális elnököt. Megkezdődött a polgárháború.

A reformháború néven ismert konfliktusban a konzervatívok egy fiatal katonai vezetőbe, Miguel Miramónba vetették reményeiket. Miramón gyűlölte az Egyesült Államokat. Tíz évvel korábban, tizennégy évesen egyike volt a kadétoknak, akik önkéntesként védték a Chapultepec kastélyt, amely megakadályozta, hogy az amerikaiak megközelítsék Mexikóvárost. 1847. szeptember 12-én reggel öt órakor az amerikai nehéztüzérség első lövedékei belefúródtak a tizennyolcadik századi palota falába, amelyet a spanyol alkirályok fényűző lakhelyének terveztek, nem erődítménynek, amely ellenáll az ágyúzásnak. Miramón és társai amennyire tudtak, fedezékbe húzódtak, és aznap este megszűnt az ágyúzás.

Másnap reggel megkezdődött a gyalogosok támadása. A dombon álló Chapultepecet körbezárták, amerikai katonák törtek fölfelé minden oldalon. Ádáz közelharc kezdődött, de a túlerő visszaszorította a rosszul felfegyverzett mexikóiakat a kastélyba. A legtöbben nem kerültek ki élve a támadásból – ha megpróbáltak menekülni, vagy megadták magukat, az amerikaiak megölték őket. Az ifjú Miramón elszántan harcolt a kastélyon belül, mígnem egy golyó érte az arcán, és a földre zuhant. Egy katona már rohant, hogy leszúrja, de egy amerikai tiszt közbelépett, felkapta és kórházba vitte a fiút. Miramón hat osztálytársa nem volt ilyen szerencsés. Később lábra kapott egy legenda, miszerint ezek a niños héroes (hős gyermekek) mexikói zászlót csavartak maguk köré, és inkább leugrottak a falakról, mintsem hogy megadják magukat.

Egy évtizeddel később a konzervatívok bíztak abban, hogy Miramón győzelemre segíti őket, nem utolsósorban azért, mert a liberálisok vezére csak egy ügyvéd volt, nem tábornok. A mexikói legfelsőbb bíróság elnökeként Benito Juárez volt a következő soros elnök. A konzervatív államcsíny után Juárez megszökött Mexikóvárosból, és ellenkormányt alakított Veracruz kikötővárosban.

Miramónnal ellentétben Juárez paraszti szegénységbe született. Mexikóvárostól távol, az oaxacai San Pablo Guelataóban, kopár hegyek tövében látta meg a napvilágot, egy aprócska faluban, ahol nem volt iskola. Az élet ott szinte változatlanul folyt azóta, hogy az első zapotékok megtelepedtek a vidéken, úgy kétezer évvel a spanyol hódítás előtt. Juárez szülei meghaltak, mielőtt ő hároméves lett; egy nagybátyja nevelte föl, a néhány falubeli egyike, aki tudott spanyolul. Juárez elszántan hozzálátott az önműveléshez, elkezdett ő is spanyolul tanulni, és a leckékre magával vitt egy ostort, hogy a nagybácsi üsse meg, ha valamit eltéveszt. Ám hamarosan kivitték a földekre dolgozni, így a hosszú, nehéz munkanapok után nemigen haladt a tanulással. Ahogy a távoli horizontokat szemlélte szülőfalujából, megértette, hogy ha ott marad, az élete sosem fog megváltozni. Ezért tizenkét évesen elindult, és gyalogosan megtette a tartomány fővárosába vivő kilencven kilométeres utat.

Itt, Oaxacavárosban szolgának állt, cserébe szállást kapott és járhatott iskolába. Bennszülött mexikóiak számára a szegénységből való kevés kitörési lehetőségek egyike az egyházi pálya volt, így miután megtanult spanyolul (bár saját bevallása szerint nem tökéletesen), beiratkozott egy papi szemináriumba. Visszataszító választás volt ez számára, mert igen kevésre becsülte az egyházat. Az istenes élettől – és a megélhetési mauvaise foi-tól – az mentette meg, hogy 1828-ban liberális szellemiségű, világi egyetem nyílt a városban. Ügyvédnek tanult, és mérsékelt sikerrel ugyan, de űzte is ezt a foglalkozást, ám ez csak ugródeszka volt az igazi hivatásához a Liberális Pártban.

Juárezt a politikai pályája tette kivételessé. Nem volt ragyogó szónok, sem jó író, de elbűvölte a hatalom, és rendkívüli adottsága volt annak megtartásához. Az 1850-es években magas posztokat töltött be, de 1853-ban az egyik, immár rendszeresen előforduló forradalom után száműzetésbe kényszerült. New Orleansban szegényen élt, a Bourbon Streeten szivart árult, de 1855-ben, amikor a liberális lázadás újra hatalomra segítette a pártját, visszatért Mexikóba. Ettől kezdve üstökösként emelkedett a pályája. Miniszterből a legfelsőbb bíróság feje, majd 1858-ban elnök lett. Ez a komor, hallgatag republikánus hitt a rendeltetésében: abban, hogy meg fogja törni az egyházat, liberális reformokat vezet be, és visszaállítja a konzervatívok által felfüggesztett 1857-es alkotmányt. Mindennek egyetlen módja volt: le kellett győznie Miramónt, akié a főváros volt.

Ez a hároméves háború, amelyet egy gazdag kreol és egy bennszülött zapoték vívott egymással, nemcsak Mexikó jövőjéért folyt, hanem geopolitikai csatateret is jelentett. Az Egyesült Államok Juárezt támogatta abban a reményben, hogy egy liberális győzelem utat nyitna az amerikai befektetéseknek és vállalkozásoknak, és ezzel sokkal inkább amerikai ellenőrzés alá vonhatná az országot, mint az annektálással. Mindezt a konzervatívok nem tennék lehetővé, ők ugyanis gyanakvóak voltak az amerikai befolyással szemben, és inkább Európa felé tekintettek, noha az Atlanti-óceánon túlról nemigen kaptak mást, mint diplomatikus rokonszenvet.

A háború három évig tartott. Miramón csaknem győzött – állítása szerint győzött volna, ha az amerikai haditengerészet nem akadályozza meg a konzervatív flottát abban, hogy utánpótlást küldjön a hadseregnek, amely Juárezt ostromolta Veracruznál. Bármi volt is igaz Miramón állításából, 1861 januárjában a liberálisok bevonultak Mexikóvárosba. Miramón számos más konzervatív vezetővel együtt Európába menekült. Mások nem voltak hajlandók megadni magukat, bevették magukat a mexikói vadonba, hogy kivárják, amíg a szerencse megfordul és bosszút állhatnak.

Juárez győzelmét nem sokáig ünnepelhették. A kormánya csődbe jutott. Mexikó fontmilliókkal tartozott Nagy-Britanniának, Franciaországnak és Spanyolországnak – a legtöbbel Londonnak. Ráadásul a polgárháború alatt kirabolták a brit kormányt, azaz fegyveresek hatoltak be a brit követségre, és 660 000 dollár értékű ezüstöt raboltak el. A briteknek mindegy volt, hogy ezt egy konzervatív vezető követte el – most a Juárez vezette mexikói kormány volt a felelős. A britek eleve nem zárták szívükbe Juárez liberálisait, akik a háborújuk finanszírozása végett lefoglaltak egy hajókonvojt, amely egymillió dollár értékben szállított ezüstöt, nagyrészt brit állampolgárok vagyonát.

Így aztán az új mexikói brit nagykövet, Sir Charles Wyke listát írt követeléseiről Juárez kormányának. Teljesítésükről szó sem lehetett, sőt 1861. július 17-én a mexikói kongresszus minden külföldi adósságszolgálatot felfüggesztett. A dühös Wyke válaszként július 25-én felfüggesztette a diplomáciai kapcsolatokat az országgal, és nyomban levelet küldött az angol külügyminiszternek, Lord John Russellnek, amelyben kifejtette, hogy a tartozások visszafizetésének megtagadása „csak egyetlen példája annak a sok kegyetlen és igazságtalan cselekedetnek”, amelyben ez a „nyomorult kormány” bűnös. Ez annál is inkább sajnálatos, folytatta Wyke, mivel Juárez „folyamatosan szabadságról, toleranciáról és az alkotmányos rendszer áldásairól beszél”. Egy angol számára ez volt az álszentség legrosszabb fajtája: „Nem ismerek utálatosabb dolgot, mint a zsarnokságnak ezt a formáját, amely a szabadság álruhájába öltözik; mintha egy prostituált az erényével dicsekedne.”{7}

Nem Nagy-Britannia volt az egyedüli sértett. Franciaország csak nemrégiben küldött követet Mexikóba, Dubois de Saligny személyében. Furcsa választás volt. A hiú, arrogáns, lármás Salignynak különös tehetsége volt arra, hogy szinte mindenkit megsértsen, akivel csak összehozta a sors. Az egyetlen jelentősebb korábbi diplomáciai tapasztalatát tizenöt évvel korábban szerezte, amikor a rövid életű Texasi Köztársaság chargé d’affaires-je volt. Még csak két éve volt a posztján, amikor megszakította a kapcsolatát a köztársasággal a disznóháborúként ismert incidens kapcsán. Miközben az új austini követségi épület megépítésére várt, Saligny egy szállodában lakott, amelynek tulajdonosa, Richard Bullock, disznókat is hízlalt. Amikor Saligny beköltözött új szállására, néhány disznó, talán hiányolva a franciát, átsétált az új rezidenciára, kidöntötte a kerítést, felfalt mindent a kertben, amit csak lehetett, sőt, ami a diplomatát leginkább felháborította, az épületbe is bejutott, ahol desszertnek elégedetten elrágcsálta a finom francia asztalneműt.

Saligny szemében ezzel Franciaország becsületét sértették meg. Megparancsolta inasának, hogy lőjön le minden disznót, amelyik behatol francia felségterületre; ebben az egyoldalú összecsapásban több sertés kimúlt. Amikor Bullock megtudta, hogy megölték az állatait, jól elverte az utcán Saligny inasát. Majd magát Salignyt is elkapta, és hasonló büntetéssel fenyegette meg, ha nem fizet az elhunyt sertésekért. Ebből a magánjellegű vitából Saligny nemzetközi diplomáciai konfliktust kreált, és követelte, hogy büntessék meg Bullockot zaklatásért. Amikor a texasi kormány erre nem volt hajlandó, Saligny megszakította a diplomáciai kapcsolatokat, elhagyta az országot, azzal fenyegetőzve, hogy Franciaország le fogja rohanni Texast – amiből persze egy szó sem volt igaz. 1845-ben Salignyt visszarendelték Párizsba. Hazatértekor a külügyminiszter elmagyarázta neki, hogy Franciaország megengedheti magának, hogy tévedjen, de azt nem, hogy nevetségessé váljon.

Érthető, hogy Salignynak félhomályban kellett maradnia csaknem tizenöt évig, és valójában széles körű találgatás övezte, hogy miért pont őt küldték Mexikóba. Az egyik elmélet szerint ki kellett préselnie Juárez kormányából, hogy visszafizesse azoknak az európai bankoknak a kétes követeléseit, amelyek arcátlan feltételek mellett adtak pénzt a polgárháború idején – cserébe részesedés járt neki abból, amit – bármennyi is az – Juárez kormánya visszafizet. Saligny értelmezése szerint viszont azért küldték Mexikóba, hogy konfliktust keltsen. Úgy vélte, a francia kormány, amelynek elege volt Mexikó ellenséges viselkedéséből az európai hatalmakkal szemben, ürügyet keresett az intervencióra. Ő pedig olyan ember, aki kiváló az ilyen ürügy kreálására.

És valóban: Saligny még saját elvárásait is felülmúlta, mert 1861. augusztus 14-én este, amikor éppen lefekvéshez készülődött, az utcáról olyan kiáltásokat hallott, hogy „Halál a franciákra!”, meg „Halál a francia követre!” Két órával korábban pedig a követség verandáján puskapor szagát vélte érezni, és mintha valami súrolta volna a karját. Mindebből arra következtetett, hogy az életére törtek, ezért azt javasolta, hogy Franciaország küldjön csapatokat Mexikóba. Akárcsak Wyke esetében, a diplomáciai alapot erre a kültartozások visszafizetésének július 17-ével kezdődő moratóriuma szolgáltatta, ami Saligny szemében „igazi öngyilkos lépésnek”{8} minősült. Ez komolyabb dolog volt, mint a disznók: a francia külügyminisztérium egyetértett vele, amiképpen a spanyol kormány is, amelynek Mexikó szintén tartozott. Mindössze néhány hónappal hatalomra jutása után Juárez olyannyira magára haragította a három nagy európai tengeri hatalmat, Franciaországot, Angliát és Spanyolországot, hogy azok együttes katonai beavatkozásra készültek Mexikó ellen.

Ezt nyugodtan meg is tehették, mert Észak-Amerikában is kitört egy polgárháború, pár hónappal azután, hogy a mexikói befejeződött. Hét déli állam, attól való félelmében, hogy az újonnan megválasztott elnök, Abraham Lincoln el fogja törölni a rabszolgaságot, konföderációba tömörülve kilépett az államközösségből. Lincoln el volt szánva rá, hogy letöri ezt a lázadást, de amikor 1861 áprilisában kitört a háború, négy további állam is csatlakozott a déli konföderációhoz. Megkezdődött az amerikai polgárháború.

Miközben a konfliktus kettészakította az Egyesült Államokat, néhányan Európában lehetőséget szimatoltak. Normális esetben Washington elszántan ellenállt volna mindenfajta európai befolyásolásnak. Ez volt a Monroe-elv, amelyet 1823-ban fogalmazott meg James Monroe elnök, és hamar az amerikai külpolitika egyik sarokkövévé vált. Eszerint az Egyesült Államok vezető szerepet játszik az amerikai területeken, és óva inti az európai kormányokat, hogy amerikai földön közbelépjenek. Európában ezt amerikai arroganciának minősítették; az európai államfők gúnyosan és megvetően viszonyultak az Egyesült Államokhoz és az amerikai területek fölötti uralmi igényeihez, de komolyabban senki nem szállt szembe vele.

Mindez azonban 1861. október 31-én megváltozott. Nagy-Britannia, Spanyolország és Franciaország aláírta a londoni konvenciót, amelynek értelmében Juárez magatartása arra kényszeríti őket, hogy katonai erőket küldjenek Mexikóba. Gutiérrez de Estrada és az Európába menekült, legyőzött konzervatívok meglátták a lehetőséget. Mi lenne, ha meggyőznék az európai monarchiákat, hogy Mexikó olyan ideológiai és geopolitikai csatatér, amelyen a győzelmük visszaszoríthatná az amerikai uralmat és a republikanizmust Észak-Amerikában? Egyszerűen szólva, egy ellenséges köztársaságot helyettesíthetnének egy rokonszenvező monarchiával, s ez sokkal jobban megvédené az európaiak érdekeit amerikai területen, mint egy egyszeri adóbehajtó akció.

NÉHÁNY HÉTTEL AZELŐTT, hogy a három nagyhatalom megegyezett egy mexikói katonai beavatkozásról, Miguel Miramón, aki a mexikói polgárháború elől kényszerült száműzetésbe, feleségével, Concepción Lombardóval Párizsba érkezett. Hamarosan – ahogy Párizsban szokás – meghívták őket egy estélyre. Concepciónt elbűvölte a háziasszony rendkívüli, ragyogó szépsége, aki harminchét évesen még mindig őrizte „az ifjúság minden frissességét”; gyönyörű, csipkével díszített fehér ruhát viselt és egy többszörösen kanyarított, derekáig érő gyöngy nyakláncot. Öltözékét gyémánt fülbevaló tette tökéletessé. Amikor megfordult, Concepción megcsodálta nyaka vonalát, szép szemét és világos színű haját, „amely arany esőként hullott alá a hátán”. Az egész együtt, mint írta, a „legszebb teremtést formázta, amelyet valaha láttam”.{9}

Concepción Eugénia császárnét látta, Napóleon Lajos, ismertebb nevén III. Napóleon francia császár hitvesét. A soirée-n jelen volt maga a császár is, valamint a francia külügyminiszter és legalább egy szakasznyi francia tábornok, az udvar hölgyeinek társaságában, akik az akkor divatos, terjedelmes, krinolinos ruhákban pompáztak. Vagyis a párizsi társaság pompásan kiöltözött krémje gyülekezett ott a Tuilériákban, a Szajna jobb partján levő császári palotában. Ám Miramón és Concepción nem az esemény csillogását megcsodálni jött oda. Egy olyan világba léptek be, ahol nagyban ment a nemzetközi cselszövés és intrika, középpontjában egy férfival, aki imádta a titkos ügyleteket, a hátsó ajtókat és a hamis információk terjesztését. Ő pedig történetesen Franciaország vezetője is volt.

Hogy az volt, az egy bő évtizeddel korábban megdöbbentette a francia politikai elitet. 1848 februárjában, néhány héttel azután, hogy az Egyesült Államok rákényszerítette Mexikót, hogy aláírásával erősítse meg országa felének átadását, forradalom tört ki Párizsban, majd átterjedt egész Európára. Lajos Fülöp lemondott, mivel jól emlékezett arra, mi történt azokkal a francia királyokkal, akik a kelleténél tovább maradtak a hatalomban. Rendszerének helyébe a Második Köztársaság lépett, vagyis az a rémálom, amelytől az európai hatalmak több mint ötven éve rettegtek. Az 1792-ben létrejött Első Köztársaság kivégezte XVI. Lajos francia királyt és osztrák feleségét, Mária Antóniát, forradalmi háborúkat vívott Európában, valamint megölt vagy harmincezret saját polgárai közül – ezt nevezték terrornak. 1848-ban, miközben Európa nagy részén forradalmak zajlottak, minden szem – politikai oldaltól függően rettegve vagy reménykedve – Párizsra szegeződött: vajon győznek-e a radikálisok, és megismétlik-e ugyanezt, csak véresebben?

1848. december 20-án a képviselők alig hittek a szemüknek, amikor Franciaország új elnöke a helyére botorkált, hogy elmondja székfoglaló beszédét a Nemzetgyűlés előtt. Fehér frakkban, bozontos barkójával, bajuszosan, nagy orra alatt fegyelmezett kecskeszakállal, lehajtott fejjel, behúzott nyakkal beszélt, elhaló hangon, enyhén idegenes akcentussal. Ez az ember nem éppen a francia republikanizmus nagyszerű képe vagy a forradalom kísértete volt, hanem Napóleon Lajos, azaz a korábbi császár, Bonaparte Napóleon unokaöccse. Ha valami, ez még ijesztőbb volt az európai királyi családok számára. Az eredeti Napóleon megfékezte ugyan a francia forradalom radikalizmusát, de Franciaország hatalmát kiterjesztette az európai földrészen. Egy sor elképesztő katonai győzelem után megdöntötte a köztársaságot, amelynek védelmére fölesküdött, és 1804-ben Franciaország császárává nyilvánította magát. Ezek után megdöbbentő sebességgel győzte le az osztrákokat, az oroszokat és a poroszokat, s Európa lényegében egy párizsi központú, földrész méretű birodalom hátországa lett. Ingatag épület volt ez, amelyet állandó háborúkkal lehetett csak fenntartani és csatlós királyságokkal alátámasztani, amelyekben többnyire Napóleon testvérei uralkodtak.

Az egyik testvér, Lajos, Napóleon mostohalányát, Hortense de Beauharnais-t vette feleségül. Három fiuk született, az 1808-ban született legfiatalabbnak nagy képzelőerővel, a Napóleon Lajos nevet adták. Mivel nagybátyja birodalma az 1815-ös waterlooi csatában megbukott, Napóleon Lajos száműzetésben nőtt föl, innen az akcentusa. Fiatalemberként Itáliába ment, ahol szabadelvű nacionalistákkal füstös kocsmákban terveket szőttek arról, hogyan egyesítsék a félsziget szétszórt államocskáit. Ezt a mozgalmat szétzúzták, hangadóit halálra ítélték, Napóleon Lajosnak éppen csak sikerült mentenie az életét, de a cselszövések, intrikák és mindenekfölött a merész hazárdjátékok iránti vonzódását sosem veszítette el.

Mindhárom téren hamarosan jó sok tapasztalatot szerzett. Az 1830-as évek elején, mivel minden más jelölt vagy halott volt, vagy nem mutatott érdeklődést, Napóleon Lajos magához ragadta a bonapartei örökséget, és kijelentette, hogy bármilyen leendő birodalomnak ő lesz a következő soros vezetője. Kevesen vették komolyan, de a családi hagyomány súlyként nehezedett rá. „Időről időre megszületnek emberek, akiket a gondviselés önkénteseinek neveznék, s országuk sorsa az ő kezükbe van helyezve. Én magamat közülük valónak tartom. Ha tévedek, haszontalanul pusztulhatok el. Ha igazam van, a gondviselés majd elhelyez a megfelelő helyre, ahol teljesíthetem a küldetésemet”{10} – írta.

Ám miután úgy látta, a gondviselés csak nem akar elég gyorsan lépni, 1836-ban saját kezébe vette a dolgokat, és államcsínyt szervezett. Ez azonban csak megaláztatást hozott: nem jött össze a remélt bonapartista hadsereg, Napóleon Lajost pedig letartóztatták. A francia kormány inkább kicsit szégyenkezett, semmint haragudott, úgyhogy megelégedett a száműzésével, azzal a feltétellel, hogy megígéri: sosem jön vissza Franciaországba. Így aztán amikor 1840-ben mégis visszatért – ezúttal a tengeren, hajója árbócára sas helyett egy szelídített keselyűt tűzve –, és újra megpróbálkozott ugyanazzal, mint korábban, a kormány már komolyabban vette.

A kudarc túlságosan komoly szó erre a szappanoperára. A helyi laktanya, ahol kikötött, megint nem volt hajlandó az ügy mögé állni. A helyzet eredménytelensége láttán Napóleon Lajos megpróbált visszaevezni a hajóhoz, amelyik áthozta Angliából, de a csónakja felborult, és úgy kellett őt kihalászni a hullámokból. Amikor ronggyá ázva partot ért, nyomban letartóztatták. Ezúttal – 1840 októberében – egy erődbe zárták. Ez sem tántorította el vélt küldetésétől, és hat év múlva, amikor a börtönt éppen átépítették, Lajos munkásruhába öltözve, egy deszkával a vállán szépen kisétált a főkapun, majd Londonba szökött.

S az egész itt be is fejeződött volna, ha a gondviselés nem hozza Napóleon Lajos elé a várva várt pillanatot: 1848-ban egész Európában forradalmak törtek ki. A francia király lemondott, gyorsan kikiáltották a köztársaságot, és választásokat hirdettek. Noha a demokratikus politizálásban semmiféle tapasztalata nem volt, és nem élvezte egyetlen politikai párt támogatását sem, Lajos magabiztosan közölte egyik unokatestvérével: „Elmegyek Párizsba. Kihirdették a köztársaságot. Nekem kell a vezetőjének lenni.” „Álmodozol, ahogy szoktál”{11} – válaszolta az unokatestvér. Ám Napóleon Lajos fölényesen nyerte a választásokat.

A „Napóleon” név rendkívül népszerűnek bizonyult a választók körében, de a francia politikai elit gyűlölte az embert, aki a legenda aktuális hordozója volt. Alexis de Tocqueville politikai gondolkodó Napóleon Lajost „törpéhez” hasonlította, „aki egy nagy hullám tetején képes felhágni egy magas sziklaszirtre, amelyet egy szárazföldön álló óriás nem tudna megmászni”. Victor Hugo, az író és politikus egy sor vitriolos írásban támadta Napóleon Lajost; a Napoléon le petit című pamfletben így szólt a franciákhoz: „Nézzék ezt a kandisznót, ahogyan saját nyálában hempereg egy oroszlánbőrön!”{12} Még a Napóleon Lajost támogató vezető francia konzervatív politikus, Adolphe Thiers is egy könnyen féken tartható idiótának tartotta. Lajosban valóban nem volt meg nagybátyja lendülete – kivéve, ha a nőkről volt szó. Ebben az időben éppen egy hírhedt angol kurtizán és sikertelen színésznő volt a szeretője – és anyagi támogatója: ez a kombináció még a francia politikusok számára is túl sok volt. Sokak megkönnyebbülésére, a köztársaság alkotmánya egyetlen négyéves időszakra korlátozta az elnöki tisztet.

Napóleon Lajos azonban nem hagyta, hogy az alkotmány, amelyre fölesküdött, elrendelt sorsának útjába álljon. Az államférfi, aki harmadszorra szerencsével járt, elnökségének harmadik évében, 1851. december 2-án államcsínnyel elérte, hogy elnökként tíz évre kapjon megbízatást. Csakhogy az elnök nem volt eléggé ragyogó cím egy Bonaparte számára, így egy évvel később francia császárrá nyilvánította magát, megteremtve ily módon a Második Császárságot (az első a nagybátyjáé volt). Másodízben történt meg tehát a francia történelem során, hogy egy Bonaparte vetett véget egy köztársasági kísérletnek; az 1851. decemberi államcsínyre mondta Marx, hogy „ami először tragédia, az másodszor bohózat”.{13}

III. Napóleon egyedülálló meglátása az volt – és akkoriban ez valóban egyedülállónak számított –, hogy a konzervativizmus népszerű lehet; a franciák milliói számára az új rezsim egyáltalán nem tűnt bohózatnak. A demokratikus politizálást nem úgy látták, mint ami radikális baloldali változást hoz, és III. Napóleon megértette, hogy az emberek a választáson legitimálhatják az autoriter rezsimet is, ha okosan menedzseli. E célból közvetlenül a francia szavazókhoz fordult, és két kérdésben tartott népszavazást: az egyiken azt kérte, támogassák az államcsínyét, a másikon megkérdezte, legyen-e belőle császár. Mindkettőt fölényesen megnyerte: több mint hétmillióan, azaz a szavazó férfi lakosság 90 százaléka válaszolt igennel a kérdésekre. Napóleon Lajos ezt népakaratnak nyilvánította, így 1852. december 2-án III. Napóleon néven császár lett belőle.

A bonapartizmus III. Napóleon gyakorlatában a liberalizmus és konzervativizmus közötti középutat jelentette. Ebben a nemrégiben megbukott király, Lajos Fülöp példáját követte, a centrista juste milieu (arany középút) hívéét, csak ő még továbbment: rendszerét az általános férfiszavazatokban megnyilvánuló közvetlen demokráciára alapozta. Az egyik állítólagos aforizmája így szólt: „Ne félj az emberektől, ők konzervatívabbak, mint te.”{14}

Uralkodásának első tíz éve meglepő sikerrel zajlott. A gyors gazdasági növekedés lehetővé tette a császárnak, hogy olyan külpolitikát folytasson, amellyel helyreállíthatja Franciaország megfakult dicsőségét. Először is véget vetett az ország elszigeteltségének, szövetségre lépett Angliával az 1853–1856-os krími háborúban, és együtt legyőzték Oroszországot. Azután 1859-ben személyesen vezetett egy sereget, amely Olaszországban győzelmet aratott az osztrák császár, Ferenc József fölött. Továbbá 1858-ban hivatalosan véget ért Algéria 1830-ban megkezdett hosszú, brutális meghódítása, a helyi ellenállást megtörték. A császár ambíciói azonban túlléptek Európa és Észak-Afrika határain. Francia csapatok szállták meg Szaigont, lassacskán a francia birodalomba vonva Indokínát (a mai Laoszt, Kambodzsát és Vietnámot). Ugyanebben az időben Franciaország ismét szövetkezett Angliával, és a második ópiumháborúban legyőzték Kínát. III. Napóleon beszállt az 1869-ben megnyitott Szuezi-csatorna finanszírozásába is.

Az összes újabb kori francia uralkodó között – a nagybátyját kivéve – III. Napóleon rendelkezett a legnagyobb globális ambícióval, így 1861-ben Párizs már joggal tarthatta magát egy nagyhatalmi birodalom központjának, amelynél nagyobb birodalmat csak Nagy-Britannia mondhatott magáénak. Párizs változásai, Georges-Eugène Haussmann vezetésével, a széles sugárutakkal, nagyvonalú lakásokkal, monumentális vasútállomásokkal a rezsim önbizalmáról – és modern gondolkodásáról – tanúskodtak.

III. Napóleon pedig Amerikára vetette pillantását. Mexikóban már sok csodálója akadt. A konzervatívok úgy tekintettek rá, mint aki megmentette Franciaországot és Európát az 1848-as forradalmak idején előre törő, a békét, rendet és vallást megdönteni szándékozó radikálisoktól. Hacsak Mexikó nem akar tovább süllyedni, érveltek, III. Napóleon erős autoriter kormányzását kell utánozni. Ami azonban leginkább Franciaországhoz vonzotta őket, az az Egyesült Államok területi törekvéseitől való félelem volt. James Buchanan elnök világosan megmondta a Szenátusnak 1858-ban: „Nem kérdéses: fajunk rendeltetése, hogy az egész észak-amerikai földrészen elterjedjen.”{15} Beszédében igazából mindössze azoknak az elrendeltetésszemléletét visszhangozta, akik úgy gondolták, eljött az idő, hogy az USA kilépjen a globális porondra, és versenyre keljen az európai hatalommal.

A mexikói konzervatívok keserűen nézték ezeket a nyilvános megnyilatkozásokat, és úgy hitték, egy globális küzdelem részesei: az USA nemcsak Mexikót akarja lerombolni, hanem Európába is exportálni akarja a republikánus eszmét. Ahogyan egy konzervatív mexikói külügyminiszter panaszkodott egy francia diplomatának, Washington támogatja a „magyar lázadókat”, az „olasz vörösöket”, a „francia szocialistákat”, „Spanyolország hűtlen alattvalóit”, valamint a „mexikói politika söpredékét”.{16} A konzervatívok az amerikai expanziót és a republikanizmus terjedését a „Nyugat kérdésének” nevezték. Ahogyan Franciaország a krími háborúban megállította az orosz terjeszkedést, ugyanúgy közbe kellene lépnie amerikai területen is, hogy megmentse Mexikót.

Ebben nyitott kapukat döngettek. III. Napóleon az USA feltörekvését a pánlatinizmus prizmáján keresztül nézte; ez az elv Mexikó és „latin” kultúrájának sorsát Franciaországhoz kapcsolta. Sok gondolkodó valóban annyira megrémült az agresszív Egyesült Államoktól, hogy az 1850-es években kitaláltak egy új elnevezést, a Latin-Amerikát, azért, hogy egyesítsék a déli katolikus népeket a várható északi protestáns támadás ellen. Az elnevezés hamar népszerű lett. Nem sokkal azután, hogy 1856-ban egy francia újságíró nyomtatásban is használta az új fogalmat, egy Párizsban élő kolumbiai költő írt egy verset, amelyben figyelmeztetett, hogy az „angolszászok”, ahogyan az Egyesült Államokat nevezte, a latin-amerikaiak halálos ellenségei; egy chilei politikus franciaországi beszédében hangsúlyozta, hogy Latin-Amerika már a szász boa constrictor szájában van; egy francia, Michel Chevalier pedig arra figyelmeztetett, hogy Mexikó, „a katolikus és latin korona egyik legszebb ékköve” hamarosan a „betörő angolszászok kezébe kerül”.{17}

A közgazdász-zsurnaliszta Chevalier az elsők egyike volt, aki a pánlatinizmus fogalmai szerint gondolkozott. Átvette az akkoriban elterjedt gondolatot, miszerint Európa különböző fajokra szakadt: voltak angolszászok, latinok és szlávok, azzal a saját kiegészítéssel, hogy ezt a faji distinkciót az Újvilágra is kiterjesztette. Az Egyesült Államok és Kanada angolszász volt, a déli Mexikó latin. Chevalier azt is hirdette, hogy a katolicizmus és protestantizmus közötti kulturális és történelmi különbségek miatt az angolszász népeknek a demokrácia való, a latin országoknak pedig monarchiára van szükségük.

Francia gondolkodók erőltették és népszerűsítették a Latin-Amerika elnevezést, s ezzel új demarkációs vonalat jelöltek ki Franciaország számára. A franciák egyetlen tollvonással kiterjesztették hatalmi igényüket az Atlanti-óceánon túlra, mert, ahogy Chevalier és sokan mások megjegyezték, az Egyesült Államok fenyegette a „latin” Amerikát. A francia politikának ezért „sorompót kell állítania a teljes amerikai földrész elleni közelgő amerikai támadás elé”, s ezzel „nemcsak Mexikót mentené meg a menthetetlen pusztulástól, hanem a latin civilizáció teljes spanyol ágát is az Újvilágban”.{18} Tehát Mexikó van az Európa és Amerika, a republikanizmus és a monarchizmus, a régi és az új világ közötti harc frontvonalában. És Chevalier azt nemcsak a sajtóban hirdette. III. Napóleon egyik legközelebbi és legbizalmasabb tanácsosaként közvetlenül a császárnál is így érvelt.

Az új tudomány, a statisztika módszereinek segítségével III. Napóleon egy másik tanácsosa is hangsúlyozottan rámutatott az Egyesült Államok megfékezésének sürgősségére. Felhívta a figyelmet arra, hogy 1763-ban az Egyesült Államok összlakossága 2 millió volt, 1863-ban 32 millió lesz, és számítása szerint 1963-ra eléri az 512 milliót. Ennyi embernek pedig több területre lesz szüksége, ezért elnyelik majd Mexikót, átkelnek a Panama-földszoroson, és betörnek Dél-Amerikába. „Féltékenyek Európára, ellenségei a régi világnak, és képesek lesznek megpróbálni, hogy az egész világot rabszolgasorba döntsék” – írta. Ennek megakadályozása „évszázadunk, mi több, a modern kor”{19} legmerészebb gondolata.

A legtöbb megfigyelő egyetértett abban, hogy Mexikó egyedül nem elég erős ahhoz, hogy ellenálljon az amerikai expanziónak – de hogyan lehet francia ellenőrzés alá vonni egy ekkora országot, amikor Franciaországnak 100 000 katonájába és tizennyolc évébe került, hogy Algériát uralma alá hajtsa, ami feleakkora és jóval közelebb volt? A választ Eugénia császárné adta meg.

Eugenia de Montijo, Teba grófnője spanyol arisztokrata volt, de nem tartották jó választásnak III. Napóleon számára. Bájos, kétségkívül, de császárnénak túlságosan laza, egyébként pedig nem is valamelyik európai uralkodó családból származik, vagyis nem hoz dinasztikus csillogást a törtető rezsimnek. Ám Napóleon beleszeretett, így aztán a család és a tanácsadók óhajaival szembeszállva 1853-ban feleségül vette. Napóleon szerelme ugyan nem terjedt odáig, hogy hűséges is maradjon, de a házasság őszinte gyengédségen alapult. Mivel pedig senki másnak nem volt közvetlenebb hozzáférése a teljhatalmú császárhoz, a kapcsolat Eugénia számára aktív politikai szerepet is lehetővé tett. Gutiérrez de Estrada mexikói monarchistái általa kerültek a francia udvar közepébe.

Gutiérrez de Estradán kívül ennek a körnek a legfontosabb alakja José Manuel Hidalgo y Esnaurrízar volt. Mexikóban, egy spanyol nemesi családban született, és élete nagy részét diplomataként Európában töltötte. Hidalgo a pozícióját kockáztatta volna, amennyiben nyíltan kimondja – noha ez volt a magánvéleménye –, hogy ha Mexikó fenn akar maradni, az eredeti terv szerint függetlenné és egy európai uralkodó alatt monarchiává kell válnia. Véleménye azonban nem volt titok, és Gutiérrez de Estrada társutasként tekintett rá. 1853-ban követként Spanyolországba küldte, ahol bejáratos volt a magasabb körökbe, például Eugénia anyjának, Montijo grófnénak szalonjába is.

1857-ben új mexikói alkotmányt hirdettek ki, amelyre minden kormánytisztviselőnek fel kellett esküdnie. Miután Hidalgo kijelentette, hogy nem tudná ezt jóhiszeműen megtenni, menesztették a posztjáról; Párizsba indult, s útközben megállt Bayonne-ban, egy francia kisvárosban. Még le sem mosta magáról az út porát, amikor sor került egy szerinte sorsszerű találkozásra. Ugyanis ugyanezen a napon, 1857. augusztus 30-án arra hajtott Eugénia is, aki családjával éppen Biarritzba tartott egy bikaviadalra.

A császárné felismerte Hidalgót, aki tisztelettudóan köszöntötte őt az utcán. Odaintette a császári hintóhoz, s ekkor Hidalgo megragadta az alkalmat, és megvitatta Eugéniával Mexikó helyzetét. Elmondta, hogy Mexikóban anarchia uralkodik, a katolikus egyház veszélybe került, és egy monarchia megalapítása az egyetlen módja annak, hogy megmentsék Mexikót, sőt az egész latin fajt az Egyesült Államoktól. Hidalgo Eugénia rokonszenvére játszott. Eugénia hívő katolikus volt, és ahogy egy császárnéhoz illik, erősen hitt a republikanizmus veszélyeiben. Annyira meghatotta Mexikó sanyarú helyzete, hogy megígérte, megemlíti az ügyet III. Napóleonnak.

Amikor kitört a polgárháború Mexikóban, a konzervatívok Hidalgót nevezték ki franciaországi követségük titkárának, akinek az volt a fő feladata, hogy érje el kormánya számára az európai intervenciót. Hidalgo közeli ismeretsége Eugéniával annyit jelentett, hogy a dolgot személyesen tudja a császár elé vinni. 1858-ban a császárné elintézte, hogy hívják meg Hidalgót a compiègne-i kastélyba, a császári pár őszi rezidenciájára. Ebéd után Hidalgo szóba hozta az ügyet III. Napóleonnak. A császár ugyan rokonszenvezett a monarchisták érveivel, de azt mondta, Franciaország egyedül nem tehet semmit, mert az Egyesült Államok ellenezné ezt.

Így aztán Hidalgo számára az amerikai polgárháború kitörése nem tragédia volt, hanem jó alkalom. Ettől kezdve az események a kezére játszottak. Ezen a nyáron Eugénia ismét Biarritzban volt, férjével együtt. A császári pár fényűző villát építtetett ott, a császárné tiszteletére E formában. Szeptemberben Hidalgót is meghívták oda. Akkoriban nem volt még távirati kapcsolat Európa és Mexikó között, s a levelek hat hétig utaztak az óceánon keresztül, így a követségi titkárt itt érték el azok a levelek, amelyekből kiderült, hogy Anglia megszakította kapcsolatait Juárez kormányával, Saligny pedig III. Napóleon nevében szakította meg őket. Vacsora után Hidalgo a császárnéhoz lépett. „Felség, éppen most kaptam néhány nagyon érdekes levelet; az események számunkra kedvező fordulatot vettek, így remélem, hogy az intervenció és a birodalom gondolata valósággá válhat. Elmondanám ezt a császárnak.” Eugénia nyomban kiment, majd hamar visszatért, és intett Hidalgónak, hogy kövesse. „Mondja el a császárnak, amit az előbb nekem mondott.”

III. Napóleon a dolgozószobájában ült, és éppen egy levelet olvasott, amelyet a sziámi (mai nevén thaiföldi) királytól kapott. Letette a levelet az asztalra, felállt, cigarettára gyújtott, és várakozóan nézett Hidalgóra. „Uram! Egy ideje már elveszítettem minden reményt, hogy megvalósulhatnak azok a gondolatok, amelyekről úgy négy éve volt szerencsém beszélni önnek. Ám Anglia, Franciaországgal és Spanyolországgal együtt most haragszik Juárez politikája miatt, és hadihajókat küld [Mexikóba]. Így, Felség, megvan, ami kellett: az angol intervenció. Franciaországnak nem kell egyedül lépnie – Felséged mindig ezt akarta elkerülni.” Anglia, Franciaország és Spanyolország támogatásával, folytatta Hidalgo, a túlnyomó többség Mexikóban felkel, „megsemmisíti a demagógokat, és kikiáltja a monarchiát, ami az egyetlen módja Mexikó megmentésének.” Az amerikai polgárháború pedig azt jelenti, tette hozzá, hogy az Egyesült Államok most nem fog tudni közbelépni.

III. Napóleon azonban ekkor még nem kapott értesítést a külügyminiszterétől. „Ha Anglia és Spanyolország el van szánva a cselekvésre, és Franciaország érdeke is ezt kívánja, csatlakozni fogok. Egyébiránt, ahogyan ön is mondja, a helyzet az Egyesült Államokban nagyon kedvező számunkra.” Így tehát Franciaország délnyugati partján, egy ragyogó villa cigarettafüstös dolgozószobájában született meg a történelmi fontosságú döntés, hogy Mexikóban monarchiát fognak alapítani – úgy, hogy még a francia külügyminiszter sem tudott az egészről.

III. Napóleont az vonzotta ehhez a tervhez, hogy olcsón juthat egy mesésen gazdag latin birodalomhoz. Algériától eltérően, ahol a francia gyarmatosítás katonai elnyomáson és közvetlen párizsi irányításon alapult, a mexikói császárpártiak ellátják Franciaországot egy kollaboráns elittel, akiket vonz a pánlatin gondolat, a császárság és az európai hatalom, és vállalják egy új császárság megalakítását és igazgatását. III. Napóleon úgy képzelte, hogy ez a névleg független mexikói császárság, mivel Franciaországnak köszönheti a létét, majd kedvező kereskedelmi feltételekkel, bányakoncessziókkal és áthaladási jogokkal fizeti meg ezt az adósságot, miközben francia befektetők és vállalkozók learatják a forrásokban gazdag, nemesfémkincseiről híres Mexikó felfejlesztésének gyümölcseit. És a francia hatalom is ragyogna Mexikóból; mihelyt a monarchia politikai előnyei megmutatkoznak, más instabil latin-amerikai államok is a párizsi modellt követik majd, visszaszorítva a köztársasági kísérletezést az amerikai szárazföldön. Azaz: III. Napóleon mexikói terve a gyarmatosítás minden előnyét meghozná Franciaország számára, a költségek töredékéért. Legalábbis elméletben. Hátra volt még azonban a kérdés, ki ül majd ezen a képzeletbeli trónon.

„Megengedi Felséged, hogy megkérdezzem: van jelöltje?” „Nincs” – felelte a császár, újabb cigarettára gyújtva. Miután egy spanyol herceg lehetőségét azonnal elvetették, majd végignéztek néhány kisebb német királyi származékot, Hidalgo irányt váltott. Vajon egy osztrák főherceg elfogadná a koronát? „De melyik főherceg?” – érdeklődött Eugénia.{20}

{1} Concepcio´n Lombardo de Miramo´n: Memorias de Concepcio´n Lombardo de Miramo´n. Rosa Ma. Porrúa, edición digital, Mexikó, 2020, 10. fejezet.

{2} Nathaniel Hughes Jr. és Timothy D. Johnson (szerk.): A Fighter from Way Back: The Mexican War Diary of Lt. Daniel Harvey Hill, 4th Artillery, U.S.A. Kent State University Press, Kent, OH, 2002, 127.

{3} José María Gutiérrez de Estrada: Carta dirigida al Excmo. Sr. . . .necesidad de buscar en una convención el posible remedio de los males que aquejan a la república, y opiniones del autor acerca del mismo asunto. Ignacio Cumplido, Mexikóváros, 1840, 58. Ha nincs másképp jelölve, a szerző fordításai.

{4} Frances Erskine Inglis Calderón de la Barca: Life in Mexico During a Two Year Residence in That Country. 1–2. kötet. Charles C. Little and James Brown, Boston, 1843, 1. kötet, 349, 352–353.

{5} Gutiérrez de Estrada Klemens von Metternichnek, 1846. március 28. In: Richard Metternich Johann Bernhard von Rechberg und Rothenlöwen grófnak,1861. július 5. HHStA, 1.

{6} Idézi Josefina Zoraida Vázquez: War and Peace with the United States. In: The Oxford History of Mexico. Szerk. William Beezley és Michael Meyer. Oxford University Press, Oxford, 2010, 347.

{7} Wyke Russellnek, 1861. július 29. FO, 30/22/74.

{8} Dubois de Saligny Édouard Thouvenelhez, 1861. július 27. AAE, CP Mexique, 55.

{9} Philippe Séguin: Louis Napole´on le Grand. Bernard Grasset, Párizs, 1990, 68.

{10} Philippe Séguin: Louis Napole´on le Grand. Bernard Grasset, Párizs, 1990, 68.

{11} Roger Price: The French Second Empire: An Anatomy of Political Power. Cambridge University Press, Cambridge, 2001, 15.

{12} Alexis de Tocqueville: Oeuvres complètes. Gallimard, Párizs, 1959, 7. kötet, 369.; David Baguley: Napoleon III and His Regime: An Extravaganza. Louisiana State University Press, Baton Rouge, 2000, 36.

{13} Karl Marx: The Eighteenth Brumaire of Louis Bonaparte. Ford. Eden Paul és Cedar Paul. G. Allen & Unwin, London, 1926, 23.

{14} Le Tiers Parti et les libertés intérieures. E. Dentu, Párizs, 1866, 13.

{15} James Buchanan: Message to the Senate on the Arrest of William Walker in Nicaragua. 1858, American Presidency Project, www.presidency.ucsb.edu/documents/message-the-senate-the-arrest-william-walker-nicaragua.

{16} Manuel Díez de Bonilla Gabriacnak, 1854. március 2. In: Gabriac a külügyminiszternek, „Reservé et confidentielle”, 1855. március 4. AAE, CP Mexique, 43.

{17} Michel Chevalier: Variétés. De l’expatriation considérée dans ses rapports économiques, politiques et moraux; par M. S. Dutot. Le Texas et sa Révolution; par M. T. Leclerc, médecin en chef de l’hôpital-général de Tours. Journal des débats,1840. szeptember 23.

{18} Michel Chevalier: Le Mexique ancien et moderne. L. Hachette et Cie, Párizs, 1863, 478–479.

{19} Charles Dupin III. Napóleonnak, „Du Mexique dans ses rapport avec Napoléon III par le baron Charles Dupin, sénateur”, 1863. november 9. AAE, Mémoires et documents, Mexique, 10.

{20} Egon Caesar Corti: Maximilian and Charlotte of Mexico. 1–2. kötet. Ford. Catherine Alison. Alfred A. Knopf, New York–London, 1928, 1. kötet, 99–102.