Írta: Rosaria Munda

A mű eredeti címe: Fireborne

Fordította: Abrudán Katalin

Szerkesztő: Szaszkó Gabriella

Nyelvi korrektor: Koós Patrícia

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Rosaria Munda

© Abrudán Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Lindsey Andrews

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 312 4 (epub), kiadói kód: MX-1524e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

ELŐSZÓ

Később az Első Oltalmazó néven ismerik majd, kinek munkálkodása során átalakul a város. A jobbágyokat felszabadítják, iskolákat építenek, a sárkányokat pedig – a történelem során első ízben – közrendűek is megülhetik.

Mindezek előtt ez az ember a valaha látott legvéresebb Forradalom vezére volt.

Sosem kételkedett abban, hogy igazságos várost épít. Ahogyan abban sem, hogy a régi rezsim uralkodó családjai megérdemlik a halált. De néha megbánást érzett amiatt, hogy a palota megrohamozása során a dolgok úgy történtek, ahogy.

Leginkább arra az uralkodócsaládra emlékezett, akiket kínzóik még mindig gyötörtek, ha rábukkantak valakire közülük. A sárkányurat csak azért nem ölték még meg, hogy mindent végignézhessen, gyermekei közül már csak a legkisebb fia maradt életben. Egy hét-nyolcéves fiúcska, a tekintete üres az arcát borító vérmaszk alatt. A család többi tagja körülöttük hevert.

– Azonnal hagyjátok abba ezt az őrültséget! – kiáltotta az Első Oltalmazó, amikor ő és a testőrei rájuk találtak.

A forradalmárok eleresztették a fiút, akit épp ütlegeltek, és tiltakozni kezdtek:

– Ez az ember Leon, a Viharkorbács, te is tudod, mit tett! – Ám elhallgattak, amikor a vérfoltos szőnyegen térdeplő sárkányúr megszólalt.

– A fiam! – mondta azon a nyelven, amelyet ő és az Első Oltalmazó is beszéltek. – Kérlek, Atreus!

Az Első Oltalmazó vetett egy gyors oldalpillantást a gyermekre, majd azt felelte:

– Leónak gondját viseljük.

Utasítást mormolt az egyik testőrének. A testőr összerezzent, tétovázott, majd a karjába vette a sárkányúr fiát. Miután kivitte a sérült és néma gyereket a szobából, a Forradalom vezére letérdelt a sárkányúr elé.

– Ezek állatok! – hörögte a sárkányúr.

Az Első Oltalmazó nem tiltakozott. Ehelyett az övén lógó késre tette a kezét. Tekintete a sárkányúréba kapcsolódott, és egy kimondatlan kérdést üzent. A sárkányúr lehunyta a szemét, és bólintott. Majd az Első Oltalmazó meglepetésére megszólalt.

– Ez a te álmod – mondta. – Tényleg hiszel abban, hogy megérte, Atreus? Vagy hogy valaha meg fogja érni?

Az Első Oltalmazó előhúzta a kését.

– Igen, hiszem – felelte.

A következő években gyakran a fülében csengtek a sárkányúr szavai. A Forradalom legtöbb részlete lassan elhalványodott az emlékezetében, de Leon, a Viharkorbács kérdését sosem felejtette el.

Leon fia azonban egy olyan mellékszál volt, ami réges-rég kiment a fejéből.

1

LEVELEK A MINISZTÉRIUMBÓL

Nyolc évvel később

LEE

Repülni reggelente a legjobb. Még ma is, pedig a fejünk fölött ott lóg a bajnokság réme, és alattunk az üres aréna emlékeztet rá, hogy hamarosan – első ízben – több ezer tekintet fogja követni a repülésünket. Jólesik végigpásztázni a sárkány szárnyai alatt nyújtózkodó várost. Az egyik gyors, éles kanyarban elkapom Fakó pillantását, engem figyel fekete, végtelen mély kútnak tűnő szemével. Az érzelmek és gondolatok köztünk lévő köteléke, amely ha a nyeregben ülök, rejtetten mindig ott lappang közöttünk, most szorosabbá vált. Igen! Ma kezdődik. Ma felemelkedik a csillagunk.

De ehhez tiszta fejre lesz szükségem. Finoman elszakítom magam Fakó forrongó, várakozó izgalmától, és ismét az arénára koncentrálok. Két másik sárkánylovassal együtt repülünk, mindketten a másik, két fajta sárkány egy-egy példányán ülnek: Crissa és felhőhala fölöttünk úsznak a levegőben, míg Cor és viharkorbácsa alattunk siklanak. A sárkány fújtatása hamuval borítja be az aréna állványzatait. Ez az utolsó próbánk, ezúttal a repülőosztagok vezetői előtt.

– Túl alacsonyan repülsz, Cor! – próbálom meg túlkiabálni a bömbölő szelet.

Cor idegesen felmordul, és feljebb kormányozza viharkorbács nőstényét. Számtalanszor elpróbáltuk a bajnokság ünnepélyes megnyitójára szánt koreográfiát a minisztérium tisztviselőivel, és minden egyes alkalommal az bizonyult a legnehezebbnek, hogy demonstráljuk a viharkorbács tenyészet erejét. A Forradalom előtt a Viharkorbács ház – a családom – sárkányai arról voltak hírhedtek, hogy rettegésben tartották a vidéket, de még a régi időkben is ezek voltak szigetünk legnagyobb védelmezői a légitámadásokkal szemben.

– Azt mondták, hogy alacsonyan tüzeljünk – mondja Cor.

– De nem ennyire alacsonyan. Veszélyes, még megsérül valaki a közönségből.

A sárkányaink még csak süldőkorban vannak, körülbelül akkorák, mint egy ló, és még nem tudnak tüzet okádni. De azért a kifújt forró füst megégethet valakit.

Fölöttünk lassan köröz Crissa és a felhőhal, ez a hosszú, karcsú és annyira haloványkék sárkány, hogy szinte beleolvad a reggeli égboltba.

– Az a feladatod, hogy lenyűgözd az embereket, nem az, hogy megpörköld őket!

– Jól van már, jól van – legyint Cor.

A flotta még mindig csak kiképzés alatt áll, a sárkányok is és a lovasaik is. Az új rezsim sárkánylovasai, akiket ma Őrzőknek neveznek, alacsony származásúak, közemberek vagy akár volt jobbágyok is lehetnek. Ma már nem a sárkányurak gyermekei a sárkánylovasok.

Az egyetlen kivétel én vagyok, de ezt rajtam kívül nem tudja senki.

Mert a Forradalom kirobbanása idején sárkányszülöttnek lenni egyenlő volt a halálos ítélettel. Én Leo vagyok, Leon, a Viharkorbács-ház sárkányurának és a Felföldöntúl driárkhjának a fia, de az árvaházban átkereszteltek, és azóta Lee a nevem. Még az Első Oltalmazó sem tudja az igazságot, pedig ő volt az, aki megmentette az életemet. Még ő sem ismert fel, amikor két évvel később üdvözölt az Őrzőképző programban.

Vagyis a Viharkorbácsok egyik leszármazottját felvették abba a kizárólag a rátermettségen, és nem a születés jogán alapuló sárkánylovas programba, amelyet azért indítottak, hogy átvegye a helyét mindannak, amit egykor a családja képviselt.

Ám ennek ellenére a régi élet emlékei még mindig kísértenek és felzaklatnak, pedig tudom, szerencsés vagyok, hogy itt lehetek, szerencsés vagyok, mert élek, szerencsés vagyok, hogy kikerültem az árvaházból. Különösen ma, ahogy Fakó és én itt körözünk a Palota arénája fölött, amelyet a Forradalom óta most először nyitnak meg a nagyközönség előtt. Persze a régi rezsimben is itt rendezték a lovagi tornákat. A tornákat, amelyeken apám is részt vett, én pedig néztem őt, és arról a napról álmodtam, amikor én is részt vehetek egy ilyenen.

Előredőlök, és kesztyűs kezemet Fakó ezüstpikkelyes nyakára helyezem, miközben a reggeli fényben szinte áttetszőnek tűnő szárnyait behúzva ereszkedni kezd. Fakó az aurelián-tenyészetből való. Ez a kisebb testű faj az óvatosságáról és irányíthatóságáról ismert, és a ma esedékes ceremónia során az aureliánok repülési alakzata az egyetlen, ami elég bonyolult ahhoz, hogy több vezető is kelljen. Egyedül is tudok gyakorolni, ha kell, de ahhoz, hogy rendesen megcsináljam, szükségem van…

Annie! Már itt is van.

Egy másik, borostyánszínű aurelián reppen ki az aréna szélén lévő barlang szájából, a hátán edzőtársam, Annie lovagol. Ő és én azóta edzünk együtt, mióta bekerültünk az Őrzőképző programba, de már előtte is ismertük egymást, még az árvaházból.

Olyan közös múlt ez, aminek emlékeiről egyikünk sem beszél szívesen, és a hallgatásban mindketten nagyon jók vagyunk.

– Annie! – rikkant Crissa, és vidáman integet. – Hát itt vagy végre.

– Nélküled Lee úgy vergődik itt, mint egy szélütött – kurjantja Cor.

Fakóval tüzes pernyét fújatok rá, de Cor hangos röhögéssel kitér előle.

Cor megjegyzésére Annie szája mosolyra görbül, de nem válaszol, inkább egy elegáns fordulattal elém kerülve felveszi a repülési alakzatot, Aela, a sárkánya pedig pontosan tükrözi Fakó mozdulatait. Annie gesztenyebarna, hosszú hajfonatai a hátát verdesik, sápadt, szeplős arca megfeszül az összpontosítástól. Mióta az eszemet tudom, mindig úgy gondoltam, hogy Annie gyönyörű – lélegzetelállítóan gyönyörű –, de ezt még sosem mondtam meg neki.

– Kezdhetnénk fentről? – kérdezem.

A másik három lovas egyetértően rikoltozik.

De csak akkorra sikerül tökéletesen a formáció, amikor megkondulnak odalent a harangok. Alattunk az aréna, egyik oldalán a Belső Palota, a másikon pedig a hatalmas karsztoszlop, amelyen Pitho öregtornya áll. Ameddig a szem ellát, hullámzó háztetősorok, tengerbe nyúló síkságok húzódnak alattunk, és egy pillanatra elönt a szenvedélyesen védelmező, majdhogynem birtokló ösztön az alattam nyújtózó város és sziget iránt. Az eskü szavai visszhangzanak bennem, amit akkor tettünk le, amikor Őrzők lettünk: Testestül-lelkestül Kallipoliszé vagyok. Sárkányszárnnyal védelmezem…

Ma nyolc Őrző fog versenyezni az Éllovas cím megszerzéséért zajló bajnokság negyeddöntőjében. Az Éllovas lesz a légiflotta parancsnoka. Én egyike vagyok a nyolc versenyzőnek, ahogy Annie, Cor és Crissa is bejutottak a negyeddöntőbe. A selejtezők heteken át tartottak harminckét sárkánylovas részvételével.

A Forradalom óta ez az első alkalom, hogy Kallipolisz kinevez egy Éllovast: ez azon kevés címek egyike, amit megtartottak a régi rendszerből. A forradalmi flotta sárkányai már elég idősek, és a sárkánylovasok már elég gyakorlottak ahhoz, hogy megvívjanak a pozícióért, amely a Forradalom óta betöltetlen maradt. A többi Őrző számára az Éllovasválasztó-bajnokság lehetőséget ad, hogy bizonyítsanak. Számomra is ezt jelenti, meg még valami mást is.

Mert én már a Forradalom előtt is meg akartam szerezni az Éllovas címet. Ez visszaadná mindazt az elismerést, hatalmat és tiszteletet, amit nyolcéves koromban a családom egyetlen véres hónap leforgása alatt elvesztett.

Éllovas.

Odalent a távolban zúgnak a Palota óratornyának harangjai. Kirángatom magam az álmodozásból.

– Be kéne mennünk reggelizni. Goran azt mondta, hogy addigra elkészül a mérkőzések beosztásával.

Landolunk a Sasfészken, az aréna közepén kiemelkedő kőlapon, leszállunk és lenyergeljük a sárkányainkat, majd elküldjük őket a lenti barlangokban található fészkeikbe. A Palotába visszatérve beleütközünk a többi Őrzőbe, összesen úgy harmincvalahány diákba, amint lassan csordogálnak a Klastrom dormitóriumából a refektóriumba. A refektórium fala vakolatlan, csupasz kőfal, az ablakok szűkek és magasak, a reggeli pedig a szokásos: kissé odakozmált zabkása. Noha lényegében a Palota lakói vagyunk, mégis az egykori szolgák szállását kaptuk meg lakóhelyül.

– Korán keltetek ma.

Bukó, Cor öccse odébb csúszott a padon, amelyen a barátaival ült, hogy helyet csináljon nekünk az asztalnál. Noha a két fiútestvér bőre egyformán halványbarna, a hajuk pedig hullámos, minden másban egymásnak szöges ellentétei: Cor hajlamos a mogorvaságra, míg Bukó mindig szélesen vigyorog. Annie könnyedén becsusszan az asztal mögé, és letelepszik Bukó mellé. Mindketten tizenhat évesek, egy évvel fiatalabbak nálunk és a legtöbb diáknál. Ez volt az első közös vonás, ami kezdetben összehozta őket, de utána is barátok maradtak, mert Bukó szereti a kihívásokat. Nehéz Annie-t mosolygásra bírni, de Bukónak nagyon jól megy.

Bukó kiemeli a kanalát a zabkásából, és Annie felé bök vele.

– Készen állsz a nagy napra?

Annie fújtat egyet, és mint mindig, enyhe pír kúszik fel az arcán. Felvillan a becsvágy a tekintetében, ritka pillanat ez, mert általában mélyen a szívébe rejti. Utána megint összegörnyed. A földön járva, amikor nem a sárkányán ül, Annie mindig összegörnyed, mintha szeretne minél kisebb helyet elfoglalni. Szembeszökő a kontraszt azzal a magabiztossággal, ami a levegőben sugárzik róla.

– Ez a te nagy napod is! – mondja Crissa azon a lelkesítő hangon, amit mindig elővesz, ha buzdítani akarja az osztagába tartozó sárkánylovasokat.

Bukó megvonja a vállát, és vigyora kissé elhalványul.

– Ha lehet, ne igyunk előre a medve bőrére.

Négyünkhöz hasonlóan Bukó is bejutott a mai negyeddöntőbe. És nagyon jól fog szerepelni, már amennyiben képes uralkodni az idegein, és megfelelő ellenféllel kerül szembe.

– Ideges vagy, Dorian?

Helyben vagyunk. Acél, az egyik selejtezőt nyert viharkorbács-lovas útba ejtette az asztalunkat az ételosztó pulttól jövet. Az egyik karját Bukó válla köré kanyarintja, mintha bátorítani akarná, és tekintetét az enyémbe fúrva a másik tenyerével végigsimít tüskésre nyírt fekete haján. Acél körülbelül ugyanolyan magas és ugyanolyan súlyban van, mint én; valahányszor egymásra nézünk, ezt mindig kikalkulálom, ahogy bizonyosan ő is.

Bukó megdermed.

– Vedd le rólam a kezed! – szűri a szavakat a fogain keresztül.

Cor pohara koppan egyet a keményfa asztallapon, ahogy lerakja. Én visszateszem a kanalamat a zabkásás tányérba.

Már-már csalódást érzek, amikor Acél visszahúzza a karját. Az utóbbi években egyre óvatosabb.

– Nana, már mindenre ugrunk?

Azzal visszasétál a szóváltásunkat aggodalmasan figyelő Darius és Alexa közötti üres helyhez, és visszaül az asztal mellé. Bukó befeszült válla elernyed, és a torkából feltör egy undorodó kis hang.

– Néha – tűnődik Cor –, hiányoznak a régi szép idők, amikor az Acélhoz hasonló patríciuskölykök mindent megúsztak, és a mi dolgunk volt, hogy helyre tegyük őket.

– Nekem ugyan nem – mormogja Bukó.

A régi rendszerben a családom az uralkodó sárkányszülöttek közé tartozott, míg az Acéléhoz hasonló patríciuscsaládok egy társadalmi osztállyal lejjebb helyezkedtek el: vagyonosak voltak, de nem volt sárkányuk. Acél a szokásos lenézéssel kezeli az olyan közrendűeket, mint Cor vagy Crissa, vagy – ami a legbosszantóbb – Annie, aki korábban nemcsak közrendű volt, hanem jobbágyivadék is.

– Szerintem biztos, hogy Goran szintén hiányolja a régi szép időket – mormolja Crissa.

Tekintete a refektórium bejáratára szegeződik, amelyen épp most lép be egy felnőtt, egymagában. Goran –, patríciusszármazású kiképzőnk – pirospozsgás, idősödő, egykor daliás tiszt, aki fölött eljárt az idő. Beszédén némi sárkánynyelv akcentus érződik, ami felerősödik, valahányszor meg akarja félemlíteni az alacsony származású sárkánylovasokat. Látványa mindig nyugtalanítóan ismerős volt nekem. Biztos, hogy valamikor évekkel korábban kereszteztük egymás útját, de sosem ismert fel, és végül is csak ez számít. Goran hűsége Atreus iránt megkérdőjelezhetetlen, ám a Forradalom eszméi iránt már kevésbé. Atreus határozott közbelépése előtt Goran úgy intézte, hogy Acél és a többi patríciusszármazású őrző szinte minden stiklit megússzon.

– Jó reggelt, Őrzők! – köszönti a teremben lévőket Goran. – Itt az ideje, hogy megtudjátok a mai mérkőzések beosztásait. Készen álltok?

Az asztalokra csönd borul, Goran pedig elkezdi felolvasni a neveket a listájáról.

– Annie Darius ellen…

Darius, Acél egyik patrícius haverja a viharkorbács-repülőosztagból, megfordul, és összevont szemöldökkel Annie-re néz, én pedig örömmel látom, hogy egyből elillant szokásos, menő hányavetisége. Annie öszefont karral mered rá.

– Cor Szikla ellen…

Cor morcosan elfintorodik, noha ez a párosítás nagyon is tisztességes. Kétségtelen, hogy közben a többi lehetséges kombinációkon agyal. Főleg azon, hogy ki lesz Bukó ellenfele.

– A következő párunk Lee és Crissa…

Crissa rémülten felnyög, és színpadias gesztussal a tenyerébe temeti az arcát, majd rám függeszti a tekintetét. Crissa mindig napbarnított arcát sötétaranyba vegyülő szőke fürtök keretezik – olyan arc ez, amelyre ha rátéved a tekintet, hajlamos túl sokáig rajta időzni. Crissa játékosan felhúzott szemöldökkel veti oda nekem:

– Mindent bele, Lee!

Érzem, hogy elvörösödöm, de ennek semmi köze nincs a párbajunkhoz. Crissa önelégülten elvigyorodik. Cor meg unott képpel a plafonra emeli a tekintetét.

– És az utolsó pár Acél és Bukó.

Acél gyors, pergő ritmust dobol ujjával az asztalon, de ő az egyetlen, aki elégedettnek tűnik az ellenfelével. Bukó összetöpped a helyén, Cor arca megfeszül. Annie karja finoman megmoccan, mintha az asztal alatt megszorítaná Bukó kezét. Bukó az egyetlen ember, akit Annie – tudomásom szerint – önként hajlandó megérinteni, őt viszont nagyon is gyakran. Most, hogy Annie megfogta a kezét, Bukó majdnem lenyeli az ádámcsutkáját.

Cor szerint nem járnak. De ha ez így is van, akkor is egyértelmű, hogy Bukót szinte letaglózza Annie érintése. Ez már évek óta így van, és Annie még mindig meg-megérinti őt, ilyen magától értetődően, mintha még mindig kisgyerekek lennének, de ha engem kérdeznek, szerintem a lány semminek sincs tudatában. Régebben az árvaházban nekem is ugyanígy megfogta a kezem, de abbahagyta, amikor idekerültünk.

Hirtelen tudatosul bennem, hogy egymást bámuljuk Bukóval. Mindketten sietve elfordítjuk a tekintetünket.

– Alig valamivel több mint egy órátok van a nyitóceremóniáig – mondja Goran –, szóval azt javaslom, táguljatok innét. Kiknek jön el a családja?

Kezek emelkednek a magasba. Majdnem mindenkié. Nem meglepetés, hogy csak Annie és én vagyunk a kivételek. De aztán észreveszem, hogy Annie ujjai picit felemelkednek az asztalról. És ő maga is mintha csodálkozva méregetné a kezét.

Ennek semmi értelme. Hogy jöhetne már el Annie családja?

– Csak később üdvözöljétek őket – mondja Goran. – De a ceremónia után már szabad lesz az egész napotok. Madam Mortmane-től fogjátok megkapni a kilépőket a Klastrom bejáratánál. Van kérdés?

Mivel nincs kérdés, Goran elkapja a pillantásomat.

– Lee, Annie! Egy szóra!

Már nem is emlékszem, mikor akart utoljára Goran beszélni Annie-vel. Várunk, miközben a többiek felkászálódnak, és távoznak. Goran elfoglal egy megüresedett széket az asztalfőnél. Szinte érzem, hogy vibrál a feszültség Annie testében Goran közelségétől. Noha hosszú évek teltek el azóta, hogy rendszeresen és nyilvánosan megalázta és megszégyenítette a lányt, például rásózta a legtöbb mocskos házimunkát, önkényesen és igazságtalanul lepontozta a teljesítményét, vagy nevetségessé tette a Sasfészekben. Goran mindig kifejezetten sértőnek találta Annie jelenlétét az alakulatunknál, és azóta sem volt képes másként látni a helyzetet: egy jobbágyivadék, ráadásul egy női jobbágyivadék egyszerűen túl sok volt neki. Goran nem olyan ember, aki képes lett volna megbékélni Atreus ezen újításával.

– Leveletek érkezett a minisztériumból, mindegyikőtöknek egy-egy.

A kezembe nyomja az enyémet, aztán Annie-nek is odaadja az övét. Tekintetével szokás szerint kerüli a lányt, mintha holmi természetellenes jelenség lenne, amit legszívesebben a perifériális látóterébe száműzne.

Az én levelemen Atreus Athanatos, az Első Oltalmazó pecsétje díszeleg.

– Majd később olvassátok el őket! – mordult ránk Goran. – Leléphettek.

Kimegyünk a folyosóra, megállunk, és feltépjük a borítékokat. Atreus mindössze egyetlen, kézzel írt sort küldött. Elolvasom, és aznap először összerándul a gyomrom az idegességtől.

Sok szerencsét, Lee!

Felnézek. Annie még mindig dermedten olvas. Aztán megfeszül a válla, elszakítja a tekintetét a levélről, és megszólal:

– Ideje indulnunk a fegyvertárba.

Mire megérkezünk, az alakulat java már elkészült, és indulóban van a földalatti sárkányfészkekhez. Annie és én az aurelián osztag öltözőszekrényei felé vesszük az irányt a tűzálló ruhájukat felcibáló lovasok között, akik már az utolsó páncéllemezeket erősítik magukra, és a nyergeket a vállukra vetve indulnak a barlangok felé. A terem hasított bőrtől, izzadságtól és hamutól, a sárkánylovaglás szagától bűzlik.

Valaki a kezembe nyom valamit: Annie az, ideadta a levelét, és elfordult. Szeretné, hogy elolvassam, de nem akarja végignézni, ahogy megteszem.

Az öltözőszekrényeink egymás mellett vannak. Az utóbbi években rászoktattam magam, hogy máshova bámuljak, hogy a világon mindenhová bámuljak, csak ne Annie-re, miközben egyik egyenruhából a másikba öltözik át. Ma a levelére nézek. Ezen a Propagandaminisztérium pecsétje virít, nem az Első Oltalmazóé. És így szól:

A MINISZTÉRIUM FEL KÍVÁNJA HÍVNI AELA LOVASA ANTIGONE FIGYELMÉT A NEGYEDIK REND LOVASAINAK KÖTELEZETTSÉGEIRE, ILLETVE AZOK ERŐSEN PUBLIKUS JELLEGÉRE, ÉS FELSZÓLÍTJA ANNAK KÖRÜLTEKINTŐ MÉRLEGELÉSÉRE, HOGY HITE SZERINT AZ ÁLLAM SZOLGÁLATÁRA TETT FOGADALMÁT EGY ILYEN NYILVÁNOS SZEREPVÁLLALÁSSAL DEMONSTRÁLHATJA-E A LEGTISZTELETREMÉLTÓBB MÓDON.

Azt várják tőle, hogy szándékosan veszítse el a mérkőzést.

Annie közben végzett az öltözködéssel, felvette a tűzálló ruháját. Fekete, hővel kezelt és tűzön edzett bőr, amely a nyakától a bokájáig körbeöleli filigrán termetét, a hajfonatai vörösen ragyognak a ruha sötét hátterén. Nem tesz megjegyzést a levélre, legalábbis addig nem, amíg mások is ott lebzselnek körülöttünk, így csöndben fejezzük be az öltözködést, magunkra kötözzük az átalakított sárkánypikkelyekből kovácsolt páncélokat, a tűzálló ruha fölé, és egyenként meghúzzuk a szíjakat. Miután az utolsó sárkánylovas is elment, és kettesben maradtunk a fegyvertárban, Annie visszaveszi a levelet.

– Neked mit írtak? – kérdezi.

Atreus levele az utolsó dolog, amit most meg akarok mutatni neki. Tétovázom.

– Kérlek! – suttogja.

Végül nem várja meg a válaszomat, és kiveszi a levelet a szekrényemből. Miután elolvassa, leroskad a mellettem lévő padra.

– Gratulálok – mondja.

A hangja nem keserű, még csak nem is irigy – egyszerűen csak fáradt.

– Úgy tűnik, te vagy az a paraszt, akit akarnak – teszi hozzá.

A paraszt volt a Forradalom után tabuvá tett szavak egyike, ma már csak történelmi kontextusban szabad használni. Úgy emlékszem, hogy Annie sosem ejtette még ki ezt a szót a száján. Főleg nem úgy, hogy saját magára utalt vele.

És rám sem utalt még soha így, pedig hivatalosan parasztok leszármazottja vagyok, amióta csak ismerjük egymást. Az árvaház óta tudatában vagyok, mennyibe került így nevezni engem. Amikor bekerültem, még nem tudtam elég ügyesen leplezni a származásomat, de Annie csak jelentőségteljes hallgatással utal arra néha, hogy valamit tud.

Kínosan feszengve válaszolok:

– Ez nem úgy megy… Atreus nem olyan, ő sosem tudna így gondolkodni…

Annie hátrabillentett fejjel tanulmányozza a mennyezetet.

– De igen, Atreus tudna. Neki olyan lovasokra van szüksége a Negyedik rendben, akik könnyen megtalálják a közös hangot az elittel.

A mai bajnokság négy győztes lovasát éri az a kitüntetés, hogy a Negyedik rend tagjává választják őket. Ez egyben azt is jelenti, hogy a hadtest harminckét lovasa közül ők négyen a legjobbak. Ez a lehető legmagasabb besorolás a flottánál, az Éllovas után természetesen.

– Nem tudom, miről beszélsz…

– Az öröklésről beszélek.

Megdermedek, amikor meghallom ezt a szót, és Annie is csak elfúló hangon képes kimondani.

Mielőtt Atreus megbízatása lejárna az új rezsimben, az örökösét a legjobb és legtehetségesebb Őrzők közül választják majd ki. Ő lesz a következő Oltalmazó. Hallgatólagos az egyetértés, hogy a választás a Negyedik rendjének egyik tagjára esik majd.

– Atreusnak az örökös jár a fejében – ismétli meg Annie –, és olyan parasztokra van szüksége, akik nem… akik mégsem viselkednek úgy, mintha azok lennének.

Idegesen szorosabbra igazgatom a karvédő páncélom szíjait, és szinte préselem a fogaim között a szavakat:

– De te sem viselkedsz úgy!

Annie halkan felnevet. Mindketten tudjuk, hogy nem mondok igazat. Én is pont ugyanolyan jól meg tudom tippelni, mint Annie, hogy milyen aktát vezetnek róla a minisztériumban: hogy Annie túlságosan alázatos, túlságosan visszahúzódó, és gondjai vannak az olyan helyzetekkel, amikor sok ember előtt kell beszélnie. Mióta az eszemet tudom, mindig ő volt a legjobb tanuló az osztályban, de szinte sosem tette fel a kezét, hogy feleljen.

Némi gyakorlással biztosan le tudná győzni a félénkségét. Ha próbálkozna, és ha lenne miből erőt merítenie hozzá, biztosan megnőne az önbizalma, és magabiztosabbá válna. De hogy is próbálkozhatna ilyesmivel, honnan gondolná, hogy próbálkoznia kellene ilyesmivel, ha a minisztérium ilyen leveleket küldözget neki?

– Akkor beszéljünk inkább valami másról! Valamiről, aminek semmi köze a minisztériumhoz.

– Azt mondtad, hogy eljön ma valaki a családodból? – kérdezem.

Óvatosan teszem fel a kérdést… lehet, hogy egyáltalán nem lenne szabad firtatnom a dolgot. Annie pislog, majd ingatja a fejét.

– Nem család. Csak barátok… a falumból.

A falum megint egy olyan szó, amit Annie általában nem ejt ki a száján. Tartózkodóan mondja, mintha valami idegen nyelv szavai lennének.

– Írtak – folytatja – egy levelet. Nem a szülők… ők nem tudnak írni, olvasni.

Megkockáztatok egy gyors pillantást az arcára, amely az olvasni szónál tűzpirosra gyúlt.

– De a fiuk a Forradalom iskolába jár, ezért ő írt, hogy meglehet, eljönnek. Ennél a családnál voltam egy ideig, mielőtt az Albansba kerültem.

Az Albans volt az árvaház, ahol mindketten éltünk. Annie már évek óta nem beszélt az árvaház előtti körülményeiről és a származásáról, legalábbis előttem nem.

Idegesen babrál a hajával, egy tincset kiseper a szeméből, és a füle mögé kanyarítja.

– Nem is láttam őket azóta, hogy… – kezdi, aztán hirtelen felnéz, és észreveszi, hogy meredten bámulom. Gyorsan elkapom a pillantásomat, és ő is félrenéz, megragadja a csizmáját, és idegesen felhúzza.

– Lefogadom, nagyon büszkék lennének rád, ha bekerülnél a Negyedik rendbe – mondom. – És valószínűleg minden vidéki ember is, akik eljönnek a mai lovagi tornára. Szóval te…

Annie még mindig előrehajolva babrál a csizmájával, és alig hallhatóan azt suttogja:

– Szóval én?

Hallom, ahogy kimondom a szavakat, amelyek bárki más szájából is vérig sértették volna az apámat, nemhogy az enyémből.

– Élő történelemmé válhatsz…

Annie a sisakjáért nyúl, másik kesztyűs keze a térdére nehezedik, felállni készül. Rám néz, a mosolya furán kunkorodik, és megemelkedik a szemöldöke. Amikor megszólal, nem mutat rá, hogy én, aki elvileg szintén alacsony származású vagyok, szintén élő történelemmé válhatnék.

Mintha tudná, hogy nem. Mintha tudná, hogy én egyszerűen csak remélem, kétségbeesve és kiéhezve remélem, hogy nem új történelmet fogok írni, hanem megismétlem a régit.

– Menjünk, Lee!

2

A NEGYEDIK REND

Mielőtt megismerkedett volna a lánnyal, a fiú úgy mozgott, mint egy alvajáró. Ízetlen volt az étel, kemény az ágy, és hidegek az éjszakák. Csúfolás és ütlegelés következett – mindezt mintha nem is vette volna észre. Hagyta, hogy csúfolják, hagyta, hogy verjék. Ezek a senkik. Azt a nyelvet beszélték, amelyet akkor hallott, amikor végignézte a családja lemészárlását.

Nem figyelt rájuk, inkább emlékezett. Felidézte a családját, a nővérei nevetését, a bátyja bolondos ugratásait, az anyja hangját. A fényes és meleg világot, a hatalmas kandallókat, amelyeket a szolgák jól megraktak, a díszes üvegablakokat, amelyeken át a Tűzkereplőre nyílt kilátás, és a gazdagon megrakott asztalok fölött alacsonyan függő gyertyatartókat. Felidézte az apja alakját az udvarban, amint ragyogó arccal fogadja az alattvalóit. Felidézte, ahogy a magasba emelkedett, a város alattuk nyújtózott, apja pedig szorosan átölelte, miközben a viharkorbács szárnyai a levegőben eveztek. Ezt a nősténysárkányt Aletheiának hívták, és a fiú apja néha megengedte, hogy némi maradékot vigyen neki a saját asztalukról.

– Egy nap – mondta az apja, miközben a karjában tartotta őt, Aletheia szárnyai alatt pedig Kallipolisz fennsíkja nyújtózkodott –, egy nap mindez a tiéd lehet, ha egy sárkány kiválaszt téged. És megtanulsz majd uralkodni, ahogy én is megtanultam.

– Az apád tanított téged? – kérdezte a fiú.

– Amit tudott. De a legtöbb dologra magamtól jöttem rá, Leo. És veled is így lesz majd. Te uralkodásra születtél, ahogy a parasztok szolgaságra születtek.

A fiú hosszú órákon át bolyongott az emlékei között, szinte csak ezeknek élt. És amikor feleszmélt, a jövőről kezdett ábrándozni: egy sárkányról, ami majd kiválasztja őt, arról, hogy uralni fogja a sárkánytüzet, és az emberekről, akik mindenétől megfosztották, akik gyámoltalanná és tehetetlenné tették, és akik büntetést érdemelnek ezért. Arról álmodott, hogy megfizet nekik.

A képzelgéssel kizárta a valóságot és az emlékeket is. Semmi sem fájt annyira, mint visszatérni, visszakényszerülni a jelenbe.

Akkor is ez történt, amikor találkozott a lánnyal.

Az ajtónyíláson át látta, hogy két nagyobb támadott egy kisebbre. A kislány küszködött. Unásig ismerős jelenet.

De akkor, első alkalommal, amióta az árvaházban lakott, azon kapta magát, hogy egyenesen az erőszakos dulakodás felé megy, ahelyett, hogy elkerülné. Ahogy közeledett hozzájuk, előhúzott egy konyhakést a zsebéből. A szavak azon a másik nyelven lassan jöttek a szájára, de végül kimondta őket.

– Tűnjetek innen!

A két nagyobb gyerek a kés látványára eliszkolt.

Ő meg letérdelt a lány mellé, és ekkor jött rá, hogy igazából ismeri. Volt néhány közös órájuk az iskolában, pedig a lány legalább egy évvel fiatalabb volt, mint ő meg a többi osztálytársa. A lánynak cingár karja-lába volt, kócos, szálkás, vörösesbarna haja, és olyan elnyűtt ruhái, amelyek még az árvaházi viszonyokhoz képest is kopottnak tűntek. A fiút mélyen megdöbbentette, hogy milyen aprónak látszott.

Ez volt az első alkalom életében, hogy valaki másról ezt gondolta, mert a családjában ő volt a legkisebb.

– Nem kellett volna szembeszállni velük – mondta a lánynak. – Csak még jobban bedurvulnak, ha ellenállsz nekik. Még nagyobb fájdalmat okoznak… – Hirtelen elakadt.

A lány vállat vont, könnytől áztatott arccal felnézett rá, és a fiú meglátta a szemében azt a keserű és vad eltökéltséget, amelyet maga is ismert.

– Néha nem tudok nem szembeszállni velük – mondta a lány.

ANNIE

Nincs az a gyakorlás, ami felkészítheti az embert az aréna zsúfolásig telt karzatainak a látványára, a szélben hevesen csapkodó, hosszú, vékony lobogókra, a Forradalom himnuszát recsegő trombitákra és a ritmust adó dobpergésre. Aela és én együtt élvezzük a perzselően kék horizontot, a csípős, késő tavaszi szellőt, és az alattunk éljenző tömeget, miközben elvégezzük az ünnepélyes nyitóceremóniát. Az ilyen pillanatokban úgy érzem, mintha először csinálnám, hogy az életem, amelyet lassan fásultan rutinszerűnek érzek, valójában mégiscsak csodálatos és különleges. Ma van a napja, hogy a lenti aréna ülésein ünneplő közrendűek először látnak hozzájuk hasonló rangtalan embereket sárkányon lovagolni. Ez olyasmi, amitől az ember önkéntelenül is büszke lesz az országára.

Még akkor is, ha közben kiderül, hogy az országa nem is annyira büszke rá.

De mielőtt a borongós gondolatok eluralkodnának rajtam, megérzem Aela testének melegét, ahogy átsugárzik a nyergen; a fiatal sárkánynőstény jelenléte megnyugtatóan motoszkál a tudatom mélyén. Tarts ki! Ne mozdulj! Ne most! Amióta az eszemet tudom, Aela mindig vissza tudta fogni azokat az érzéseket, amelyeket én nem. Még a kezdetek kezdetén is, egészen kicsi koromban is, amikor sárkánytűzről szóló, hosszan tartó rémálmok gyötörtek. Amikor Aela megjelent az életemben, a rémálmok megszűntek. Az egyik sárkány bűnei után egy másik sárkány nyújtott számomra vigaszt. Vajon mit gondolnának erről a falumban élő emberek? Mit gondoltak volna a szüleim és a testvéreim? Kínzó kérdések, amelyekre soha nem találtam választ, de amikor Aelával vagyok, már nem is számítanak.

Fakó lovasa Lee és én vezetjük az aurelián osztagot, magasan az aréna, a közönség feje fölött repülünk, míg a csillogó testű felhőhal ide-oda cikázik fölöttünk. Cor magasan fenntartja a viharkorbács osztagot, ahogy azt reggel jól begyakoroltuk, így perzselő hamujukat biztonságos távolságban tartja a lelátókon ülőktől.

Leszállunk, és elbocsátjuk a sárkányainkat, Atreus pedig belekezd az ünnepi beszédébe a Palotapáholyban. Még ilyen messzeségből is téveszthetetlenül felismerhető tüskésre vágott, szürke hajával és magabiztos tartásával, amelyet csak jobban kiemel egyszerű, visszafogott öltözéke. Innen csak az átható tekintete nem látszik, amelytől az ember mindig erősnek érzi magát. Fontosnak. Akire szükség van. Amikor először találkoztunk vele – még gyerekként –, az új rezsim épphogy kikelt, fiatal sárkányai által kiválasztottakként. Beleborzongtam, amikor Atreus kimondta a nevemet. Akkor kötöttek össze Aelával, akkor kaptam meg a sárkánynevemet, mint egy igazi sárkányúr. Aela lovasa Antigone, tégy fogadalmat!

Nem tehetek róla, de muszáj eltöprengenem azon, vajon milyen érzés lett volna, ha a Propagandaminisztérium dörgedelmes figyelmeztetése helyett én is jókívánságokat kapok tőle? Vajon Lee mit érzett a szavak olvasása közben? És talán ezért áll mellettem oly rendíthetetlen magabiztossággal, miközben a várakozó tömeget méregeti…

De Leeből sosem hiányzott az önbizalom, akár kapott üzenetet Atreustól, akár nem. Ez már a kezdetek kezdetén is nyilvánvaló volt.

Leevel kapcsolatban nagyon sok dolog nyilvánvaló volt már a kezdetek kezdetén is.

– Kallipolisz polgárai, férfiak és asszonyok – vág bele Atreus a szónoklatába –, üdvözöllek benneteket az Éllovasválasztó-bajnokság negyeddöntőjében. Tíz évvel ezelőtt meghoztatok egy történelmi döntést. Úgy határoztatok, hogy mindenki egyenlően mérettessék meg, hogy a soraitokból válasszuk ki a legjobb sárkánylovasokat, és hogy vezetésre képezzük ki őket. Hogy Kallipolisz számára a nagyság egy új korszakát hozzuk el, és hogy légierőnket a jó szolgálatába állítsuk. Hogy elérkezzen az erényes vezetők és az igazságos kormányzás korszaka. A sárkányok régi és új korszaka közötti időszakban megengedtétek számomra, hogy ügyeitek intézője legyek. Most arra kérlek benneteket, hogy tekintsetek a jövőbe! Az Őrzőitekre! Négyen közülük bekerülnek az Éllovas címért zajló elődöntőbe, egyben a Negyedik rend tagjaivá válnak. Néhány év múlva azt mondom, hogy uralkodjon a legerényesebb Őrző. De ma még csak annyit mondok, hogy győzzenek a legjobb lovasok!

Kitör az éljenzés orkánja. A zengésétől mintha eleven tűz száguldana az ereimben.

Leülök Bukó mellé az egyszerű kőpadra, hogy onnan nézzem végig az első mérkőzést. A bátyja, Cor fog megküzdeni Sziklával, aki Corhoz hasonlóan viharkorbácson lovagol, és hozzám hasonlóan egy felföldi jobbágycsalád sarja. Szikla hamvasszőke haját szinte a fejbőréig lenyírva viseli, a bőre hófehér, a testalkata masszív, nehézkes – ennek köszönheti a becenevét is, amely évekkel ezelőtt ragadt rá. Amikor a játékmester elharsogja Szikla valódi nevét, a lovasok csúfondáros üdvrivalgásban törnek ki a Sasfészekben.

– Sok szerencsét, Richard! – üvöltik.

Szikla vidáman fogadja az ugratást, még utoljára összeüti a vállát Lotusszal és Dariusszal, majd legyalogol a barlang szájához vezető kőrámpán, és odaáll Cor mellé.

A beszélgetésünk óta most először meginogni érzem magamban annak az igazát, amit egyébként tudtam, de Lee a maga nyugodt magabiztosságával ki is mondott. Lee igazat beszélt – történelmet fogok írni, ha a mai tornán bekerülök a Negyedik rendbe. De Szikla is történelmet írna. És ki ne szeretné Sziklát? Zabolátlan, állhatatos, magabiztos. Egy olyan jobbágy, akit még az olyan patríciuskölykök is kedvelnek, mint…

Szó sincs róla, hogy a minisztériumi levélben bármi valótlan állt volna. Valóban nem szívesen szerepelek nyilvánosság előtt. Nem szeretek a figyelem középpontjába kerülni. Viszont szeretek nyerni, és általában sikerül is, de most sokkal többről van szó, mint egy mérkőzés megnyeréséről. Ha bekerülök a Negyedik rendbe, azzal a reflektorfénybe is. És azt utálnám. És nagyon rosszul csinálnám. Igaz?

Ugyanakkor…

Mellettem Bukó lába ritmust ver a kőpadon, annyira szorít a bátyjáért. Cor és Szikla lent állnak a barlang bejáratánál, és a hívójelet fújják a csuklópántjukhoz erősített sípjukon. A barlangot betöltő hang az emberi fül számára nem hallható, a sárkányokat viszont úgy képezték ki, hogy azonnal felismerjék a lovasuk sípját. A szóbeszéd szerint a sárkánylovaglás hajnalán a lovasok telepatikusan is képesek voltak magukhoz szólítani a sárkányukat, de erre már évszázadok óta nem volt példa.

A két sárkány előbújik, Cor és Szikla pedig nyeregbe pattannak, és felszállnak. Az aréna fölött elfoglalják a pozíciójukat, egymástól tíz méterre, egy szintben a Külső Palotát övező fallal. A Belső Palota ennél magasabb, és a Pitho öregtornyának alapul szolgáló karsztos sziklaszirt még ennek is fölébe tornyosul. Megkondul a harang, Cor támad, Szikla kitér, és engem mellbe vág a felismerés: Szikla nem elég jó ahhoz, hogy legyőzze Cort.

A közönség számára talán nem nyilvánvaló, de számomra könnyű felismerni a jeleket: Basta lovasa Szikla túl lassan mozog, és nem tud kihátrálni Maurana lovasa Cor támadásai elől. Noha Cor egyelőre csak vaktában lövöldöz, de amint egy célzása pontos lesz, Sziklának nem lesz ideje kitérni előle.

A bajnokság mérkőzéseit lángtalan sárkánytűzzel vívják – ezt a füstös lövedéket hamunak nevezzük; elég forró ahhoz, hogy megégesse a lovast, és bekormozza a versenypáncélok felszínét, ha hozzáér. Ha a hamu a törzset éri, az halálos találatnak számít, és azonnali győzelmet hoz, ha pedig a végtagokat, akkor büntetőpontot számolnak érte. Három büntetőpont egy halálos találattal egyenlő.

– Mindent bele, Cor!

Bukó felpattan, nekidől a Sasfészek mellvédjének, és a tűző naptól kicsit kancsalítva, hunyorogva bámul felfelé. Amikor Szikla beviszi az első büntetőpontot – egy szerencsés lövésnek köszönhetően, ami megkormolja Cor karját –, Bukó úgy szisszen fel, mintha őt perzselte volna meg a forró hamu.

– A viharkorbács tüze. Azt mondják, semmi sem éget úgy, mint az – mondja Acél, aki csatlakozott hozzánk, és most Bukó másik oldalán áll. Acél ugyanúgy mozog a földön, ahogy a levegőben: ruganyosan, ragadozószerűen, mint egy cserkésző macska. A sisakját a hóna alatt tarja, a napfény megcsillan bronzbarna bőrén és borotvált hajvonalán. Bukó megmerevedik, de nem fordítja felé a fejét.

– Nem akarsz mondani erről valamit, Annie? – kérdezi.

Acél imád azzal kínozni, hogy a viharkorbács-tűzzel kapcsolatos tapasztalataimról faggat. Szereti tanulmányozni a vonásaimat, miközben megkövült arccal bámulok vissza rá. Oly sok éve tart már ez, hogy egyfajta hagyománnyá vált kettőnk között.

Bukó keze ökölbe szorul. Amikor kiskölykök voltunk, Acél utalgatásai a családom pusztulásának körülményeire elegendő volt ahhoz, hogy Bukó nekirontson. És ezeket a verekedéseket többnyire elvesztette. Acél nagyon izmos, és az ökölharcban alkalmazott taktikái sokkal inkább illenek egy utcakölyökhöz, mint egy patrícius gyerekéhez.

– Mit akarsz? – morogja Bukó.

Acél közel hajol hozzá, túlontúl közel. Nem is mondja, hanem halkan duruzsolja a választ:

– Lassú, elnyújtott pörkölést.

Bukó még jobban megmerevedik, én pedig csillapítóan a karjára teszem a kezem.

– Húzz el innen! – mondom Acélnak.

Noha nagyon halkan beszélgetünk, mégis felfigyel ránk néhány közeli padon ücsörgő lovas. Lee és Crissa vannak a legközelebb hozzánk. Megnyugtatóan Leere hunyorítok, ezért veszteg marad, de továbbra is csak figyel minket. Mindenesetre ugrásra készen áll. Acél elszakítja a pillantását Bukóról, és felém fordul, mint egy sárkány, ha új szagot fog. Sötétbarna tekintete összefonódik az enyémmel, ragyogó fogai felvillannak, ahogy elmosolyodik. Finoman megbillenti a fejét, a régi idők hódolatot kifejező gráciájával, mintha én is sárkányszülött lennék.

Érzem, hogy átforrósodik az arcom. Amikor Acél végre elhúz, Bukó lesöpri a kezem a karjáról. Noha ismét a bátyja mérkőzésére függeszti a tekintetét, a levegőt még mindig feldúltan, kapkodva szedi.

– Figyelj, Annie… – mondja.

– Igen?

– A szünetben eljössz velem a családomhoz?

– De hiszen azt mondták, hogy csak a bajnokság után menjünk oda a rokonainkhoz.

– Szerintem meg jobb volna még előtte.

Acél szemére gondolok, éget a düh és a tehetetlen fájdalom, valószínűleg azért, mert láttam, ahogy bántja Bukót. Falánk lovasa Acél már korábban is kórházba juttatott néhány lovast.

– Oké, megyek.

Bukó elég hosszú időre vonja el a tekintetét a mérkőzésről, hogy rám villantson egy görbe mosolyt. A szél vidáman cibálja göndör tincseit, ő pedig félig-meddig zavarban, egy eltökélt vállrándítással intézi el az ügyet, mintha a jókedvével már önmagában is dacot fejezne ki. Amikor először találkoztunk, Bukó kézen fogott, és felvitt a Klastrom tetejére, csak hogy megnézzük a csillagokat. Akkoriban még nem értettem. Csak azért másszunk fel oda, hogy ezt csináljuk? Hiszen bármikor láthatjuk őket. De nem ilyennek, mondta akkor Bukó. Majd meglátod. Gyönyörűek.

És tényleg készületlenül ért a szépségük, olyan közelinek tűntek, hogy azon a lőrésekkel szabdalt háztetőn úgy éreztem, akár meg is érinthetném őket. Igaz, hogy rajtakaptak minket, de akkor is megérte. Ez volt az első olyan büntetésem Gorantól, amit végig mosolyogva töltöttem le.

A tömeg közben hangos üdvrivalgásban tör ki. Cor alábukott, a közelbe manőverezett, és elhelyezett egy harmadik büntető találatot Szikla páncélján. Bukó diadalmasan felordít, és a levegőbe öklöz.

Maurana lovasa Cor halálos találatot ér el. A mérkőzés véget ér. És ezzel én maradok az utolsó felföldi, aki még mindig játékban van.

Cor és Szikla a friss égési sebekről árulkodó merevséggel szálnak ki a nyeregből a Sasfészekben. A játékmester kihirdeti, hogy a Negyedik rendbe elsőként Maurana lovasa Cor került, Cor pedig boldogan integet magasba emelt karjával. A felgyülemlett izgalomtól a vigyora kissé tébolyultnak tűnik. A sárkányáról lekászálódó Sziklát barátja, Lotus fogadja, segít neki elsántikálni a korlátokhoz, miközben a viharkorbácsa elrepül a barlangok felé.

– Nagyon szépen küzdöttél, barátom – mondja Lotus, aki egy ünnepelt, patríciusszármazású költő fia, és akinek drótkeféhez hasonló hajzata, barna bőre és nyurga termete ordító ellentétben áll Szikla felföldi alkatával.

Szikla összeütögeti és leporolja a kezét.

– Na, akkor fogadunk? Leere és Crissára?

Őrzőként fogadalmat tettünk, hogy távol tartjuk magunkat a földi örömöktől, amit a pénz, a házasság vagy az utódok nyújthatnak, de a szerencsejáték még mindig fel-felüti a fejét, legalábbis ott, ahol Szikla és Lotus megjelennek.

– Természetesen igen – mondja Lotus. – Egy sárkánynyelvű fordításba fogadok, hogy…

– Hallak benneteket, jobb, ha tudjátok – szakítja félbe őket Crissa. – És feltételezem, hogy rám fogsz fogadni, Lotus, mivel én vagyok az osztagod parancsnoka.

Lotus nagyot nyel. Crissa önelégülten elvigyorodik, majd elkapja Lee pillantását, a tenyerébe sújt az öklével.

– Kész vagy, Lee?

A komoly tekintetű Lee a sárkánypikkelyekből összeállított lovagi páncéljában, fekete hajával, szürke szemével és kiugró arccsontjával sokkal inkább tűnik egy hadúrnak, aki most lépett le a bassziliai háborút ábrázoló falikárpitról, mint egy gyerekes civakodás résztvevőjének. De Crissa kedvét nem szegi az ilyesmi. Meglepetésemre Lee felhúzza az egyik szemöldökét. A visszavágás aprócska gesztusa ez, de mégis elegendő ahhoz, hogy Crissa arca lángba boruljon.

A lányok hálójában állandóan fogadásokat kötnek arról, hogy mennyi ideig kell még Crissának flörtölnie, hogy Lee – Deirdre szavaival élve – végre megadja magát. Deirdre és Alexa kezdték, és végül még Orla is csatlakozott hozzájuk. Crissa is tud a tét létéről, és nagyon viccesnek találja. Én inkább kerülöm a témát. Nyertes eddig még nem akadt.

Lee és Crissa lesétálnak a rámpán a kezdőpontra, és hívják a sárkányaikat. Deirdre és Alexa egy közeli padon ücsörögnek, vihogásuk bántja a fülemet. De amikor a lovasok felszállnak, a Sasfészekre csönd borul.

Minden Crissával, a flörtölésével, és Lee kifürkészhetetlen reakcióival kapcsolatos aggodalmam szertefoszlik Lee repülésének látványától.

Olyan gyakran vagyok Lee edzőpartnere, hogy csak ritkán nyílik alkalmam megfigyelni. Lee és Fakó tökéletes egyensúlyban úsznak a levegőben, mozgásuk sima és pontos, sosem túloznak, sosem hibáznak, és nem tétováznak. Olyan gyönyörűen csinálják, hogy fájdalmasan belém szorul a levegő, annyira szeretnék én is felszállni. Én akarok reagálni a kitöréseikre és a visszavonulásaikra, érezni akarom a mámort, ami akkor áraszt el, ha olyasvalakivel repülsz, aki a legtöbbet, a legmerészebbet, a legjobbat hozza ki belőled.

Crissa valószínűleg a legjobb felhőhal-lovasunk. Tudja, hogyan fordítsa a felhőhal természet adta gyorsaságát és rugalmasságát a maga javára. De még ez is édeskevés Lee hajszálpontos irányításával szemben.

– Lee miért hagy ki minden lehetőséget? – mormolja Szikla.

De Szikla nem ismeri olyan jól Lee stílusát, mint én. Lee nem hagyja ki a lehetőségeket. Egyszerűen csak nem éri be kevesebbel, mint egy halálos találattal.

Végül Crissának elfogy a türelme, tesz egy gyors fordulatot, és tüzelni készül. Lee balra kanyarodik egy töredékpillanattal azelőtt, hogy Fakó tüzelne. És Fakó első hamulövedéke egyben az utolsó is, a mérkőzésnek vége, Lee nyert. Crissa páncéljának mellrésze megkormolódik. Lee egyetlen büntetőtalálat nélkül győzött.

Amikor Lee leszáll, és leveszi a sisakját, az arca – ellentétben Cor önmaga teljesítményén megdöbbent örömmámorával – tökéletesen nyugodt. Megkeresi Crissát, aki csalódottságát leplezve kezet ráz vele. Lee arca akkor is olyan marad, mint a hűvös márvány, amikor kitör a tapsvihar az állványzatokon, és a játékmester bejelenti, hogy másodikként ő került be a Negyedik rendbe. Olyan, mintha mindig is ezt várta volna.

Egy érzés nyilall belém, valahol a rajongás és a keserűség között: ez az egész olyan magától értetődő a számára. Nemcsak a győzelem, hanem az a tudat, hogy természetesen győznie kell.

És akkor megérkezik a következő gondolat, akaratlanul, de elkerülhetetlenül. Hát persze, hogy győz. Hát persze, hogy ez magától értetődő számára.

Te is ugyanígy éreznél, ha sárkányszülött lennél.

Milyen mocskos kifejezés! Akárcsak a paraszt szót, ezt is betiltották, és legfeljebb csak lexikonokban fordulhat elő, és számomra is tilos, ha Leere vonatkozik. Most is csak azért kúszhatott be alattomosan a gondolataim közé, mert Lee olyan átkozottul higgadtnak tűnik.

Természetesen a származását hivatalosan sosem tisztázták…

De hát nem is volt szükség arra, hogy hivatalosan tisztázzák.

És soha nem is volt jelentősége. Ami számít, az az, hogy Lee remekül repül. Jó parancsnok és a barátom. Megérdemelte a győzelmet. Miért kellene irigyelnem azt a kényelmes lazaságot, amellyel megszerezte ezt?

Miért kellene irigyelnem tőle az Első Oltalmazó részrehajlását és támogatását, ettől az állítólagos nyomornegyedbeli árvától, akibe ennyi megmagyarázhatatlan magabiztosság és elegancia szorult…

Húsz perc szünetet hirdetnek ki a hátralévő két mérkőzés előtt: Bukó Acél ellen, és én Darius ellen. A korábbi mérkőzések résztvevői nekivágnak a Sasfészek lépcsőjének, és a Palota bejáratánál állomásozó orvosokhoz mennek, akik a szünetben ellátják az égési sérüléseiket. Bukó megérinti a karomat.

– Jössz?

Bukó családja a szakképzett munkások számára fenntartott Bronz szektorban ül; alattuk húzódik a Vas szektor, a képzetlen munkások számára; magasan fölöttük pedig, a Palotapáholy két oldalán helyezkedik el az Ezüst és az Arany szektor, amelyeket a bátor – valójában katonai –, illetve az akadémiai rend tagjai számára tartanak fenn. A Forradalom előtt az ember származása határozta meg, hogy melyik társadalmi osztályba tartozott – közrendű, patrícius, sárkányszülött –, de az új rezsimben vizsgát kell tenni, és a hovatartozást a rátermettség határozza meg.

– Keresel valakit? – kérdezi Bukó.

Tekintetemmel a tömeget pásztázom, ismerős arcokat keresek a falumból, és igyekszem nem tudomást venni a rám szegeződő tekintetekről, amelyeket a páncélommal vonok magamra. Vajon hol vannak? Talán el sem jöttek? Egyértelműen a bronzrendbe tartoznak, mivel a gazdálkodás szakképzett munkának számít. Ebben a szekcióban kellene ülniük.

– Dorian! Hát itt vagy! És Annie is!

A Sutter család körénk gyűlik, Bukó anyja és két húga megölel, míg a legkisebb fiú felmászik egy padra, és onnan veti magát Bukó karjába. Sutterék pont olyanok, mint Bukó, sosem hagynak kétséget afelől, hogy örülnek neked.

– Fantasztikus Cor győzelme, igaz? Szerinted lehetne belőle Éllovas?

Bukó összeráncolja a homlokát. Kíváncsi lennék, hogy ő is azt latolgatja-e, mint én: vajon mekkora esélye lehet Cornak az Éllovasságra most, hogy Lee is bekerült az elődöntőbe?

– Talán. De békeidőben az Éllovas inkább csak tiszteletbeli cím.

– De akármikor kitörhet egy háború – mutat rá Merina, Bukó húga. A varkocsai fel-le himbálóznak, ahogy izgatottan hintázik a lábujjhegyén. Merina – a többi Sutter gyerekhez hasonlóan – anyja barna bőrét, apja mogyoróbarna szemét és göndör haját örökölte.

Bukó nevetve csóválja a fejét.

– Hát, ennek azért elég kicsi a valószínűsége – mondja, majd lazán sorolni kezdi az okokat. – Damosszal nagyon jó a diplomáciai kapcsolatunk, az Iszkán-szigetek sárkányai semlegességi fogadalmat tettek, a Bassziliai Birodalom pedig évszázadok óta hanyatlóban van…

Bukó nem tett mást, mint felmondta a tananyagot, amit az iskolában vertek a fejünkbe a regionális geopolitikáról, de a családja úgy bámul rá, mintha legalábbis arcul csapta volna őket. Sutteréknek pékségük van a falujukban, Nagypiacban. Mindig nagyon büszkék voltak Cor és Bukó teljesítményére, ugyanakkor tartózkodó értetlenséggel vették tudomásul.

Sutter apuka is megszólal, mély hangja furcsán remeg a feszültségtől:

– De ott van Új Pithosz. Nekik elég rég a begyükben vagyunk, nem igaz?

Szegény ember megpróbálta fitogtatni a tudását a fia előtt, de ezt olyan kínosan csinálta, hogy én szégyellem magam miatta. Bukó felkapja, és a hátára veszi a kisöccsét, Greget, és ráncba szalad a homloka, miközben a válaszon töpreng. Sutter apuka nem vette észre, de elárulta az iskolázatlanságát. Évek óta tartja magát a szóbeszéd, hogy Új Pithosz menedéket nyújtott a Három Család azon tagjainak, akik megmenekültek a Palotanapi mészárlástól, de a haderejük köztudottan elhanyagolható. A szigetnek nincsenek sárkányai. Nincs légiereje. Még tengeri flottája sincs, mert a szigetet szegélyező lepusztult karsztszirtek miatt majdnem hozzáférhetetlen a partszakasz. De a Propagandaminisztérium folyamatosan rémhíreket terjeszt az Új Pithosz-i fenyegetésről az alacsonyabb rendűek körében. Az iskolában pedig a Propagandaminisztérium hivatalnokai elmagyarázzák az Őrzőknek, hogy ez azért nagyon hasznos, mert serkenti a hazaszeretetet. De ezt a magyarázatot jobb nem említeni, amikor az ember bronzrendű apja áll elő ezzel a koholmánnyal.

– Igen, ez igaz. Új Pithosz valóban probléma – ért egyet Bukó, lassan kiejtve a szavakat.

Sutter asszony csípőre teszi örökké lisztes kezét, majd megpróbálja enyhíteni a növekvő feszültséget, amelyet a férje és a fia között érzékel.

– Háború ide vagy oda, a Negyedik rendbe tartozni akkor is hatalmas megtiszteltetés.

Merina lelkesen belekotyog a beszélgetésbe:

– Épp ezen a héten tanultunk erről az iskolában. A Negyedik rendbe tartozni azt is jelenti, hogy onnan kerül ki majd a következő Oltalmazó. Cor még többet fog utazni, és szónoklatokat tart, meg menő partikra jár az aranyrendűekkel, és audienciákon vesz részt…

Az iskolában tananyag a Negyedik rend? Elfog a szorongás, ha arra gondolok, hogy a gyerekek országszerte rólunk beszélnek. Még akkor is, ha tisztában vagyok azzal, hogy ez így természetes. Hiszen ez sokat számít nekik. Mi sokat számítunk nekik.

A minisztérium fel kívánja hívni Aela lovasa Antigone figyelmét a Negyedik rend lovasainak kötelezettségeire, illetve azok erősen publikus jellegére…

Ana, a Sutter család legidősebb lánygyereke megborzong.

– Elég rémisztőnek tűnik. Jó, hogy Cornak kell csinálnia, és nem nekem.

A magas, csontos, csúnyácska Ana lényegében a saját érzéseimet fogalmazta meg. Hirtelen erős rokonszenvet érzek iránta.

– Letetted már a fémvizsgádat? – kérdezem tőle.

Ana egy évvel fiatalabb nálunk, és most végzi az utolsó osztályt az iskolában. A fémvizsgát rendszerint ebben az évben tartják. Ana bólint, és a csupasz csuklóját piszkálgatja.

– Még nem jöttek meg az eredmények. De nekem nem megy olyan jól a vizsgázás, mint Cornak vagy Bukónak.

Miután megérkeznek az eredmények, Ana csuklójára felkerül az a karperec, amelyre a vizsgán nyújtott teljesítménye feljogosítja. A szülei bronz karperecei csillognak a napfényben, jelzik, hogy viselőik szakképzett munkások. A mi karpereceink, Bukóé és az enyém, a legritkábbak közé tartoznak, aranyból vannak, ezüst berakással, amely azt jelzi, hogy amikor gyerekként letettük az Őrzők tehetségkutató vizsgáját, akkor bölcsnek és bátornak is találtattunk.

Megkondulnak a harangok. A hangra Bukó válla megfeszül, mintha eszébe jutna, hogy mi vár rá. Acél.

– Ideje visszamennünk – mondja.

Sutter néni búcsúzóul engem is megölel, az önkéntelen, és számára természetes anyai gesztustól kissé elkábulok.

– Sok szerencsét a mérkőzéshez, drágám. Idén nálunk töltöd a nyári napfordulót, ugye? Ezúttal nincs kifogás!

– Ha kell, kötőféken vonszoljuk el Annie-t és Leet a Klastromból – nyugtatja meg az anyját Bukó.

Elindulunk vissza a Sasfészekbe, és közben a nyakamat nyújtogatva pásztázom a tömeget a bronzrendűeknek fenntartott állványokon. De senkit sem látok a falumból.

Lehet, hogy el se jött senki.

Lefogadom, nagyon büszkék lennének rád, ha bekerülnél a Negyedik rendbe, ezt mondta Lee ma reggel.

Vicces, hogy milyen sokat jelent nekem, hogy nekik milyen sokat jelentek.

Annyira elmerülök az ismerős arcok keresgélésében, hogy szó szerint belebotlom az ellenfelembe, Dariusba, aki épp lefelé jön az arany szekció kőpadjaitól. Darius magas, szőke, jó testfelépítésű fiú, olyan, mint egy fehér márványszobor. A barátaival van, patríciusfiúkkal, akik szintén aranyra vizsgáztak. A legtöbbjüket látásból ismerem. Az Őrzőknek sok közös órájuk van az aranyrendű tanulókkal – a jövőben belőlük lesznek a hivatalnokok, és ők lesznek a munkatársaink és a beosztottjaink. Amikor a Belső Palotában, és más kormányzati intézményekben jártam, sok hivatalnokkal megismerkedtem, és a többségüknek a gyereke is aranyrendű.

És valamennyien azt szeretnék, ha Myra lovasa Darius kerülne be a Negyedik rendbe.

Darius meglát, megtorpan, majd a kőárkádok felé int a kezével, amerre mindketten tartunk, maga a megtestesült nemesi elegancia.

– Csak utánad, Annie.

A sárkány égesse meg! El fogom veszíteni a mérkőzést. El kell veszítenem! Hát nem erre tettem fogadalmat, hogy mindenben engedelmeskedem az állam óhajának? És az állam ezt a srácot akarja. Nagyon fáj, de nem hibáztatom őket. Én már attól is frászt kaptam, hogy az iskolás gyerekek rólam beszélnek. Dariust nem kedvelem különösebben, de rendes gyerek, és jól végezné a dolgát…

A következő menetben Bukó és Acél vív párbajt, majd az én Darius elleni mérkőzésemmel zárul a bajnokság.

A Sasfészekben az idegességtől szinte félholt Bukó engedelmesen hallgatja a bátyja tanácsait, miközben az öltözékét igazgatja. Acél viharkorbácsa már elég nagy ahhoz, hogy a fiúnak ne kelljen aggódnia amiatt, hogy a sárkány tüzének ereje vagy célzópontossága lanyhulna. Falánk gyakorlatilag sosem fogy ki a tüzes lövedékekből. A legjobb stratégia az lenne, ha Bukó folyamatosan mozogna, és kifárasztaná az ellenfelét.

– És kitörésről szó… sem… lehet! – sziszegi neki Cor.

A saját és a sárkányaink érzelmei közötti határ általában elmosódott és nehezen megragadható. De egy heves érzelemkitörés áradata elsodorja a falakat és határokat, mi pedig hirtelen eggyé válunk a sárkányunkkal. A kitörés egyszerre lehet a sárkánylovas legnagyobb előnyére és legnagyobb hátrányára is. Vannak lovasok, mint például Acél, akik szándékosan idézik elő a kitörést. Lee és én nem ilyenek vagyunk, igaz, én jobban szeretem megosztani a gondolataimat és érzéseimet a sárkányommal, mint Lee. Bukó olyan lovas, aki nagyon könnyen kitör, pedig neki nem lenne szabad. Certa esetében ez sosem sül el jól. Egyszerűen elszabadul velük a pokol, elveszítik az önuralmukat.

Bukó és Acél legyalogolnak a rámpán. Lee Cor és Crissa mellé lép. Nem szoktam Lee társaságát keresni, amikor a másik két osztagparancsnokkal van együtt, de most azon kapom magam, hogy elindulok felé, mintha egy mágnes vonzana. Stresszreakció, az árvaházi idők maradványa, állapítom meg magamban, de azért mégis hagyom, hogy megtörténjen. Amikor Lee észreveszi, hogy közeledem, ellép a többiektől, és csatlakozik hozzám a Sasfészek peremén. Egymás mellett állva nekitámaszkodunk a mellvédnek, úgy figyeljük az eseményeket.

Bukó és Acél felveszik a megfelelő pozíciót egymással szemben. A Sasfészekre ismét csönd borul, mint Lee mérkőzésekor, de ez most másféle csönd. Még Szikla és Lotus sem kötnek új fogadásokat.

Aztán elkezdődik. Falánk lovasa Acél támadásba lendül, Certa lovasa Bukó hátrál, aztán hirtelen meglódul, Acél pedig üldözőbe veszi. De Acél elég hamar átlát Bukó taktikáján, mert halljuk, ahogy azt ordítja:

– Menekülőre fogod? Akárcsak a régi szép időkben, Dorian!

– Ne is figyelj oda rá, Bukó! – mormolja Lee, és szürke szemét egy pillanatra sem veszi le Bukó gyöngyházfényű felhőhaláról, ujjai ráfeszülnek a Sasfészek mellvédjére.

De Bukó sosem tudta figyelmen kívül hagyni Acél provokációját. És máris árulkodó rángás fut végig a felhőhal testén. A közönség nem veszi észre az ilyesmit, de mi tudjuk, hogy ez a kitörés első jele.

És akkor Bukó csinál egy hajtűkanyart, bebicskázik és tüzel. Acél kitér, a hamu ártalmatlanul süvít el a válla fölött. Ugyanakkor kihasználja, hogy ilyen közel került az ellenfeléhez, és ő is tüzelni kezd. Az ő forró lövedéke viszont telibe találja Bukó lábát.

A közönség elismerően felszisszen, a büntetőtalálatot jelző harang megkondul, de a Sasfészekben izgatott sutyorgás tör ki, mert mi valami másra is rájöttünk. Bukó túl nagy testfelületet hagyott fedetlenül, és kiváló lehetőséget nyújtott Acélnak akár egy halálos találat bevitelére is. Ehelyett azonban csak egy gyilkos forróságú büntetőt lőtt.

Lassú, elnyújtott pörkölés. Acél el akarja húzni a mérkőzést.

A két lovas ismét lőtávolságon kívülre távolodik egymástól, és Bukó a páncélja lábrészénél megnyitja a hűsítő folyadékot tartalmazó csöveket: átmeneti fájdalomcsillapítás ez, amely késlelteti az égési sérülésre adott reakciót. Utána megint felveszik a pozíciójukat, és folytatják a küzdelmet. Mostanra egyértelmű, hogy Bukó érzelmei túláradtak, Certa teste a legváratlanabb pillanatokban összerándul, a mozgása önkéntelenné válik. Akármilyen érzelmet él át Bukó, azok most sárkányméreteket öltve vibrálnak kettejük között. Acél alig egy perccel később eléri a második büntetőtalálatot: ezúttal Bukó karját és oldalát éri a lövedék. És megint nem halálos lövést ad le, noha a lehetősége meglett volna rá, és megint teljes tűzerőt használt.

Elfog az émelygés.

A viharkorbács tüze. Azt mondják, semmi sem éget úgy, mint az. Érzem, ahogy felkorbácsolódik bennem az emlékek vihara. Várható volt. Tudhattam volna, hogy ez lesz, ha valami, akkor ez az, amitől csak még nehezebb lesz ez a nap. De pont most nem kellene, csak most ne…

De ha egy ilyen széria elkezdődik, akkor a végtelenségig folytatódik. Megragadom a korlátot, és próbálom fókuszban tartani a körülöttem lévő világot. Érzem, hogy Lee engem néz, ahelyett, hogy a mérkőzést figyelné.

Mögöttünk Cor épp azt mondja: Goran mester, szóljon, hogy szabálysértés történt!

– Cor, az nem szabálysértés, hogy valaki halálos találatot akar bevinni, de elvéti.

Cor a kiképzőmester felé fordul. Az indulattól remegő hangon válaszol.

– Acél csak játszadozik a prédájával, mielőtt felfalná.

Goran és az osztagparancsnokok közötti feszült viszony mindig is nyílt titok volt, noha ezt egyikük sem mondta ki soha: Atreus, és nem Goran nevezte ki két éve hadi vezetőnek a három alacsony származású lovast, köztük egy lányt.

– Acél nem követett el semmilyen szabályellenességet – jelenti ki Goran.

Cor felhördül, és elfordul Gorantól. Crissa a karjára teszi a kezét

– Megyek, hívom a gyógyítókat – mondja Cornak. – Jössz?

Cor lerázza magáról Crissa kezét.

– Nem!

Biztos vagyok benne, hogy az arcom nem tükröz semmit, nem árul el semmit, Lee mégis közelebb lép hozzám, annyira, hogy az oldalunk összeér, és a kezét is ráteszi a mellvédre, szorosan az enyém mellé. Néma invitálás ez, amit csak én láthatok. Egy másodpercig még ellenállok a kísértésnek. De a világ lassan a feje tetejére áll, az emlékek egyre jobban elárasztanak, és a tudat, hogy Bukó odafent van, szenved, és nincs számára kiút, szinte kibírhatatlan. Végül feladom. Megragadom Lee kezét, és az érintésre koncentrálok. Biztos vagyok benne, hogy a körmeim mélyen belevájnak a bőrébe, de Lee nem húzza el a kezét, csak ellentart a nyomásnak. Nem nézek rá.

A fejünk fölött Bukó láthatóan felhagyott az eredeti stratégiájával – vagy megfeledkezett róla –, és már nem tart távolságot. Egymást kerülgetik Acéllal, Bukó felhőhala reszket a közössé vált érzelmektől. Néhány másodperc, és Acél beviszi a harmadik, egyben utolsó lövést. Noha elég lenne egy büntetőtalálat is a mérkőzés megnyeréséhez, Acél most mégis halálos lövést ad le. Bukót elnyeli a sűrű, fekete füst. Amikor eloszlik, látszik, hogy mereven ül a sárkányán. Lassan ereszkedik le Acél és Falánk mögött a Sasfészek felé. Acél mosolyogva leszáll a sárkányáról.

– Remélem, nincs nagy baja – mondja. – Egy kicsit durvábbra sikerült, mint ahogy terveztem…

Cor artikulátlan üvöltéssel megindul felé. Lee elszakítja a kezét az enyémtől, hogy segítsen visszafogni Cort.

Goran és az orvos gyorsan elvágják a szíjakat, amelyek Bukó csizmáját a kengyelhez rögzítik, és lesegítik a fiút Certa hátáról. A sárkány tekintete a távolba vész, merengő. Ilyen, amikor egy sárkány lovasa eszméletlen. Befogadom Bukó ernyedt, elerőtlenedett alakjának látványát, beszívom a füstszagot, és érzem, ahogy lassan elönt a jeges pánik.

A viharkorbács tüze. Azt mondják, semmi sem éget úgy, mint az.

Lee előrelép, de amikor érzi, hogy én is vele lépek, megfordul, és a derekamat átkarolva tart vissza. Maga felé fordít, tekintete a tekintetemet keresi.

– Annie!

– Nekem oda kell…

Megfeszül a testem, próbálok szabadulni Lee szorításától, de képtelen vagyok megszólalni, és Bukót is csak ködösen látom, már képtelen vagyok ellenállni a rám törő emlékeknek. Annak a viharkorbács tűznek az emléke, amely felégette az egész világomat, és én csak néztem, nem tudtam ellene tenni semmit.

És akkor Lee lángoló tekintete az enyémbe kapcsolódik. A világ megnyugszik. Minden más megszűnik.

– Majd én gondját viselem. Neked menned kell – mondja.

Először nem is értem. Aztán hirtelen eszembe jut a párbaj. Az én mérkőzésem még hátravan.

A bajvívás, amit nem kellene megnyernem, mert azt várják tőlem, hogy ne nyerjem meg. A párbaj, amit senki sem jött el megnézni a falumból. A mérkőzés, ami – ha megnyerem – kitaszít a reflektorfénybe, aminek már a gondolatától is rosszul vagyok.

A minisztérium fel kívánja hívni Aela lovasa Antigone figyelmét a Negyedik rend lovasainak kötelezettségeire, illetve azok erősen publikus jellegére…

…az állam szolgálatára tett fogadalmát…

Corra nézek, akit Crissa tart vissza, majd az eszméletlen Bukóra, akiről az orvos most veszi le a páncélt, aztán Acélra, aki mindezt elégedett mosollyal figyeli. Aztán a barlang bejárata felé pillantok, ahol Darius már vár, csuklóját a szájához emeli, és épp magához hívja a viharkorbácsát. A családja és a barátai az aranyrend számára fenntartott páholyokból nézik.

És hirtelen minden elenyészik, és csak egyetlen gondolat marad a helyén:

A pokolba! Dehogy is veszítem el ezt a mérkőzést!

Felnézek Leere, és bólintok. Nem tudom, mi után kutat a tekintetemben, de úgy tűnik, megtalálta. A kezét leveszi a vállamról, én pedig megfordulok, és elindulok a barlang bejáratához.

– Annie! – szól utánam egy hang.

Megtorpanok. Most Goran keze nehezedik a vállamra. Visszanézek rá.

– Ne feledd, mit írt neked a minisztérium – mondja Goran.

Széles vállú, egyenruhás alakja fölém tornyosul. Ez az alak éveken át nem jelentett számomra mást, mint önnön alkalmatlanságom keserű ízét. Egy pillanatra belém nyilall a ragyogó megvilágosodás. Az a fajta, amit rendszerint csak Aela hátán szoktam érezni, de most, íme, egyedül is átélem. És az érzés magjaként kikristályosodik bennem a düh… amiről oly rég elfelejtettem, hogy magamban hordozom.

Szó nélkül hátat fordítok Gorannak.

LEE

Van egy pillanat, valahol a sárkány hívása és a felszállás között, amikor megtörténik, amikor Annie átlényegül, és földi emberből a levegő emberévé válik. Eltűnik a tétovasága, lehullik róla a feszengés és a gátlásosság, és hirtelen önfeledtté válik. Felszabadulttá.

Nagyon sokszor tanúja voltam már ennek az átváltozásnak, de ma mégis mellbe vág, mintha először látnám. Darius-szal együtt a levegőbe emelkednek, felveszik a pozíciójukat, és én szinte a bőrömön érzem a kitörni készülő energia hullámzását.

Bukó megmoccan, és hörögni kezd, úgy tűnik, elkezdett hatni a hűsítőkrém, amit Welse mester kent rá a sebeire. Felállok Bukó mellől, és szememet továbbra is Annie rézszínű aureliánján tartva Goran mellé lépek.

– Úgy tűnik, bevált a trükkje – mondom neki.

Goran szeme továbbra is a fölöttünk lebegő sárkányokra szegeződik, és ingerülten veti oda.

– Miről beszélsz?

– Arról, amit mondott neki, bármi is legyen az.

Megkondul a harang. Darius előretör vasszínű viharkorbácsa hátán, míg Annie és Aela felfelé indulnak, és egyre emelkednek.

A gravitáció húzásával birokra kelve, teljes sebességgel törnek a felhőtlen égbolt felé. Olyan gyorsak, olyan gyönyörűek, hogy egészen beleborzongok.

Mások talán nem veszik észre, de én látom a különbséget. Annie úgy repül, mint a hajdani rend lovasai. Mindig úgy repül. Mindaz, amit én gyerekkoromban tanultam abból, hogy megfigyeltem a sárkányokat és a hátukon ülő lovasokat, Annie számára veleszületett ösztön. Elvégre az új rezsim lovasainak nincs modelljük, nem látták az idősebb sárkánylovasok repülését. Nem volt részünk abban a kiváltságban, hogy sárkánylovas apáink tanítsanak minket lovagolni, úgy ahogy őket tanította egykor az apjuk.

Bármit is taníthatott volna nekem apám, az a tudás vele együtt szállt a sírba. De Annie-nek sosem volt szüksége tanításra.

Darius egy másodperc törtrészével később jön rá, hogy mi történik, és Annie után hajszolja a viharkorbácsát, csökkenteni akarja a függőleges távolságot, de elkésett, Annie már átvette a vezetést, ráadásul Aela könnyebb és gyorsabb is, mint Darius sárkánya, Myra.

Vidám füttyszó harsan fel, amikor a körülöttünk álló lovasok rájönnek, hogy mit tervez Annie. A magasság mindig előnyt jelent, a gravitáció pedig fegyver. De a legnyilvánvalóbb manőver – ellenfeledre zúgj alá szélsebesen a magasból –, olyan nehéz, hogy csak kevés lovas elég ügyes ahhoz, hogy végre is hajtsa. Érzem, ahogy a mosoly szétterül az arcomon. Goran hallgat, szemöldökét összehúzva bámul felfelé, bele a napba.

A távolság egyre nő a lovasok között, miközben emelkednek, és már csak két sötét, lassuló pontot látunk az égen. És akkor Annie, aki már csak egy tűhegynyi pont az égen, megtorpan.

Egy pillanatra mintha megállna az idő.

Aztán zuhanni kezd.

Darius, aki alatta repül, tétovázik, majd ő is megáll, felkészül Annie támadására. Körülöttünk felharsan az izgatott üvöltés: kiáltoznak a lovasok és a közönség is. Aela szárnya teljes erővel szeli a levegőt, a szabadesésnél is gyorsabban zuhan, egyenesen Darius felé. Amint Annie lőtávolba kerül, Darius azonnal tüzel, Annie megpördül, a lövedék elhúz mellette, aztán meglátja a lehetőséget, amit mi nem láthatunk, és ő is tüzel. Utána elszáguld Darius mellett, lefelé a Sasfészek irányába, Darius pedig követi. A mellpáncélja elején nagy, kormos folt éktelenkedik, egy halálos találat nyoma.

Annie kevesebb mint két perc alatt megnyerte a mérkőzést. A harang megkondul, miközben Aela kiterjesztett szárnyakkal fékez, és csikorgó körmökkel landol a Sasfészek peremén. Annie kioldozza a szíjakat, amelyek a csizmáját a kengyelhez rögzítik, és leugrik Aela hátáról. Leveszi a sisakját, vöröses haja, amely ugyanolyan színű, mint Aela pikkelyei, csillog a napfényben, a tincsei csapzottak az izzadságtól. Arca dacos, már-már dühös. De aztán meghallja az ünneplő hangorkánt, és az arcvonásai átrendeződnek: lassan, tétován megérti, hogy őt ünneplik, és elmosolyodik.

Közben Darius nehézkesen leszáll a nyeregből. Annie hozzá lép, és kezet nyújt neki. És mintha meglepődne, amikor a fiú elfogadja és megrázza kezét.

Aela lovasa Antigone a Negyedik rend tagja, harsogja a játékmester a tömegnek.

Lassan elindulok felé, sugárzó mosolya mágnesként vonz. Amikor gratulálok, a tekintetünk összekapcsolódik, látom, hogy megváltozik a mosolya, kicsit lágyabb lesz. Mintha egy röpke pillanat alatt ráébredne, ahogy én is: a lovagi tornának még nincs vége, csak szűkült a mezőny, és a mai eredmények után mindketten olyan útra léptünk, ahol igen nagy az esélye, hogy összeütközésre kerül sor köztünk.

De az még messze van, és lehet, nem is kerül rá sor. A mai büntetőpontok összesítése alapján a következő, egy hónap múlva esedékes lovagi tornán Cor és én vívunk meg egymással, Annie ellenfele pedig Acél lesz. És utána következik az utolsó mérkőzés, ahol eldől, ki lesz az Éllovas.

Négyen együtt megyünk fel a lépcsőn a záróünnepségre. Bukót elszállították a Palota kórházába, Cor józannak és nyugodtnak tűnik, de a biztonság kedvéért ügyelek, hogy közte és Acél között maradjak. Annie még mindig zihál, és az arcáról sem száradt még fel a verejték.

Csak akkor csap meg az ismerősség érzése, amikor belépünk a Palotapáholyba – felkészületlenül ér, megfeledkeztem arról, hogy fel kellene vérteznem magam ellene.

Mert erre a helyre én emlékszem.

Atreus azon a pódiumon ül, ahol egykor az a három triarcha foglalt helyet, akik a Forradalom előtt együtt uralkodtak az országon. Aurelián Arcturus, Felhőhal Kit és a nagybátyám, Viharkorbács Crethon. De most csak az Első Oltalmazó ül ott. Körülötte a székeken, amelyeken egykor a sárkányszülött családok leghatalmasabb tagjai foglaltak helyet, most az új rezsim tanácsnokai és más hivatalnokai ülnek. Az emlékeimben élő ékszerek és pazar ruhák helyét átvették a kormányzati tisztviselők egyszerű egyenruhái. A fejünk fölött a lobogókon már nem az egykori triarchátus címere, a három uralkodó család sárkányainak egymás farkába harapó, végtelen köre látszik, hanem a Forradalom kiterjesztett szárnyú sárkánya, amely az új rezsim négy társadalmi osztályát jelképező négy tűzcsóvát fújja.

A lépcsősor egy, a Palotapáholyt kettészelő, szűk folyosóba torkollik, amely a pódiumhoz vezet, ahol Atreus vár minket. Amikor legutóbb itt jártam, az apám ment végig ezen a folyosón.

Mellettem Annie alig mer levegőt venni. Rám néz, majd tekintete a felénk forduló felnőttek arcára vándorol – ezek azok az emberek, akik ma reggel leplezetlenül kinyilvánították, hogy kétségeik vannak Annie alkalmasságával kapcsolatban. Annie levelén nem volt aláírás, de a propagandaminiszter, Miranda Hane is ott van a páholyban, alig három lépésnyire Atreustól, és szeme Annie-re szegeződik.

Nincs idő többre, mint egy gyors szemvillantásra, így nem tehetek többet Annie-ért, csak rámosolygok, és a folyosó felé biccentek, amelyen végig kell sétálnunk. Annie tartja velem a lépést, a tekintetét előreszegezi, akárcsak én. Hallom, hogy visszatartja a lélegzetét, miközben a mozgásomat utánozza.

Így kell ezt csinálni. Ez illik egy igazi győzteshez.

Megrohannak az emlékek, miközben végigmegyek a folyosón: az apám széles, magabiztos mosolyát látom, fáradt, mégis délceg tartását, a bátyja tekintetét kereső, csillogó szemét, ahogy finoman vállat von, és letérdel, hogy így arassa le a babérokat. Az apám utolsó lovagi tornájakor hétéves voltam. Vidám kis csetepaté az aureliánok ellen, egy kis pihentető, tavaszi szórakozás a nagy vihar előtt a nyugtalanság évében. A nyugtalanság évében, amely forradalommá nőtte ki magát.

És most, tíz évvel később, térdet hajtok az előtt az ember előtt, aki elárulta az apámat és az enyéimet. Atreus felhelyezi a Negyedik rend babérjait a homlokomra. Mellettem Annie is térdet hajt, hogy elfogadja a saját babérkoszorúját.

Záróbeszédében Atreus a következő lovagi tornáról beszél, amely egy lépéssel közelebb visz minket a Kallipolisz Éllovasa címhez, majd később Atreus utódjának kinevezéséhez. Egy lépéssel közelebb kerülünk a forradalom intézményeinek megszilárdításához, amelyek felváltották azokat, amelyeket a családom irányított évszázadokon át.

A forradalmi rezsim, amely azért küzd, hogy helyrehozza a családom évszázados hibáit.

Annie mellettem áll, kővé dermedt arccal, légzése gyors és kapkodó, ahogy a szavak elárasztanak bennünket.

Az a részem, amelyik nem merült el az emlékekben, csodálkozik azon, hogy ez a lány, aki szembe mert nézni egy, a saját sárkányánál kétszer nagyobb sárkánnyal, megriad néhány tucat funkcionárius fürkésző tekintetétől.