COSTANZA CASATI

BABILÓNIA

A mű eredeti címe

Babylonia

Copyright © Costanza Casati 2024

First published as BABYLONIA in 2024 by Michael Joseph.

Michael Joseph is part of the

Penguin Random House group of companies.

The moral right of the author has been asserted.

Maps design © Sally Taylor

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

A Gilgames-eposz kanonizált változata nem azonos magyar, illetve angol nyelven. A szövegben előforduló részletekhez a magyar megjelenések közül Zászlós Levente fordítását használtuk. A magyar korpuszból hiányzó részleteket pedig a regény fordítójának tolmácsolásában közöljük.

ISBN 978 615 104 087 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyapámnak, aki fényt hoz az életembe, és mindkét nagyanyámnak,
akik már odafentről néznek le. Tudom, hogy büszkék vagytok rám.

A szerző megjegyzése

Babilónia – nem összetévesztendő Babilonnal, a regényben is szereplő várossal – évszázadokon át a sóvárgás, a mértéktelenség és a romlottság jelképeként élt, holott csupán az ókori Mezopotámia, vagyis a „folyamköz” elnevezése volt. Könyvemben ebbe a világba kívánok betekintést nyújtani.

Szereplők

Eber-Nariban

Szemiramisz: egy pásztor által felnevelt árva; Sammuramat néven is ismert

Ámon: Szemiramisz bátyja

Szimmasz: Ámon édesapja, aki örökbe fogadta Szemiramiszt, a Mari falubeli pásztorok vezetője

Derketó: Szemiramisz anyja

Baáz: egy kovács fia

Ninurta: katona

Kalhuban

Ninosz: hivatalos neve V. Samsi-Adad, asszír király, Salmaneszer második fia és Assur-nászir-apli unokája

Assur: hivatalos neve Assur-dán, Ninosz bátyja, Salmaneszer elsőszülött fia és Assur-nászir-apli unokája

Nisat: egy pohárnok lánya, előbb Assur-nászir-apli, majd Salmaneszer felesége, Ninosz és Assur édesanyja

Onnesz: Eber-Nari kormányzója, Ninosz közeli barátja és bizalmasa

Szoszané: Ninosz lánya

Ribat: szolga Onnesz palotájában

Ana: szolgálólány Onnesz palotájában

Zamena: szolga Onnesz palotájában

Szaszi: a föníciai Türoszból származó eunuch, kémfőnök és a királyi tanács tagja

Ilu: az asszír hadsereg parancsnoka, Bit-Adini tartomány kormányzója, Salmaneszer közeli barátja és a királyi tanács tagja

Bel és Szargon: Ilu fiai

Marduk: babiloni herceg

Taria: hercegnő Urartuból, akit az asszírok túszként tartanak fogva

Bárú: látnok és pap

Dajjan-Assur: Salmaneszer hadvezére, akit Assur öl meg a polgárháborúban

Asszír istenségek

Adad: a viharok, a felhőszakadások és az áztató esők istene; gyakran ábrázolják egy bikán állva, kezében villámokkal

Anu: az istenek atyja, az égbolt istene; az első istentriász tagjaként Enlillel és Éával együtt a három őselem (levegő, föld, víz) felett gyakorolják hatalmukat

Aja: hajnalistennő

Asnan: gabonaisten

Éa: a vizek, a bölcsesség és a varázslás istene, az emberi kultúra létrehozója; sumer neve Enki, jelképe a kecskefejű és -lábú hal

Enlil: a szárazföld istene

Ereskigal: Istár testvére, az alvilág úrnője, Nergal felesége

Gula: a gyógyulás istennője

Istár: a háború, a termékenység és a szerelem istennője; íjjal és tegezzel ábrázolják, vállából pedig fegyverkötegek állnak ki

Nabú: az írnokok, a betűvetés és a tudás istene

Nergal: a halál és a dögvész istene

Ninurta: a háború istene

Nuszku: a tűz és a fény istene

Sala: „a kalász úrnője”, a természet istennője

Samas: napisten, aki a törvényekért és az igazságszolgáltatásért felel; szent állata az oroszlán, jelképe pedig a napkorong

Szín: holdisten, aki az idő múlásáért felel; a második istentriász tagja két gyermekével, Samassal (nap) és Istárral (esthajnalcsillag)

Tasmetum: Nabú felesége

Tiamat: ősi tengeristennő, az őskáoszból való teremtés megtestesítője; miután Marduk megölte, belőle alkotta az eget és a földet

Újasszír fogalmak

apkallu: az embereket a gonosz szellemektől védelmező félistenek

Asakku: a betegségek terjedéséért felelős démon

asu: orvos; megkülönböztetendő a szelleműző és rituális gyógyító asziputól; noha mindkettő a beteg tüneteit kezeli, az asu sebészeti beavatkozással és jótékony hatású szerekkel gyógyít, az aszipu pedig inkább a lelki folyamatokkal foglalkozik

bárú: pap és jós

Eber-Nari: az Újasszír Birodalom idején (Kr. e. 911–605) elterjedt kifejezés, amelyet a levantei (Eufráteszen túli) területekre használtak

gala: Istár templomában szolgálatot végző papok, akik gyakran női nevet használtak

kadé: gazdag vajastészta

lamasszu: emberfejű, szárnyas bika vagy oroszlánként ábrázolt, varázserővel bíró, kőből faragott védőszellem

sarratu: a saját jogán uralkodó királynő

ségallu: „a palota úrnője”, királyné

turtánu: a király által kinevezett hadvezér, a regényben ezt a címet viseli Ilu

zikkurat: kúp alakú lépcsős templom, Mezopotámia-szerte számos létezett

A szellemvilágról

Mind az asszír, mind a babilóniai vallást alapvetően meghatározza az emberek világában portyázó szellemek létezésébe vetett hit. A jó szellemeket számban felülmúlták a rossz szellemek, akik éjjel-nappal lesben állva bárhonnan rátámadhattak az áldozatukra. Az ártó szellemek közül néhány kísértet volt: azoké, akiknek boldogtalan volt az élete, akiket elárultak, akik erőszakos halált haltak, vagy igazságtalanul vesztették életüket.

Babilóniai naptár

ELŐSZÓ

Egy idegen istennő oltárán végez a szerelmével.

A kezdet hava van. A lapos völgyben minden zöldell. Ahogy beesteledik, úgy lesz a szentélyben is egyre sötétebb. Sehol egy templomszolga. Derketó az oszlopok között lépdel. Csecsemőt tart a karjában, akinek tágra nyílt szeme fénylik, akár a hold. Ne aggódj!, mondja magában, nemsokára vége.

A nagyteremben talál a férfira, akit szinte bekebeleznek az árnyak. A hátizmai megfeszülnek, ahogy odaadón mossa az oltárt. Mintha nem is egy kőtömböt, hanem egy női testet érintene.

Amikor meghallja a közeledő nőt, megfordul. A tekintetében rémülettel vegyes szánalom. A nő felidézi, milyen áhítattal meredt rá a férfi, amikor először megpillantotta. Hát ennyi telik tőled?, kérdezné most tőle a legszívesebben, helyette azonban csak felé nyújtja a lányát.

– Ő a gyermeked.

– Nem teheted ezt velem, Derketó – feleli. – Ne kísérts engem! Muszáj nélkülem élned.

Nem megy. A nő tudja, hogy gyenge. Egész életében az árnyak közé húzódva élt, mivel félt a sötéttől és a szellemektől. A férfi volt számára az egyedüli fény, mígnem ellökte magától, és őt újból magába zárta a hideg. Képtelen megtalálni magában a fényt.

– Nem akarod megfogni a saját gyermeked? – Érzi a hangján, mennyire elkeseredett, de már nem számít. Minden méltóságát elveszítette.

– Nem az enyém – közli a férfi.

A nőt elönti a harag. Csak úgy lüktet benne az indulat. Nem tagadhatsz meg bennünket. Egészen közel megy a másikhoz. Alig néhány ujjnyira van egymástól az arcuk. A férfi megpróbálja eltolni magától, ő azonban a kezébe nyomja a kisbabát. A férfi önkéntelenül is megfogja, ám elfintorodik, amint a csöppség sírni kezd. Egy futó pillanatra ellágyulnak az arcvonásai, és mintha érezne iránta valamit.

Ekkor Derketó előhúzza ruhája redőiből a kést, amelyet a templom előtt talált. Azzal szokták leölni az áldozati állatokat. A férfinak nincs ideje kitérni. Ahogy a mellkasába hatol a penge, egyszerre ordítanak fel, mintha mindketten megsebesültek volna. A férfi kiömlő vére átitatja a hófehér tunikáját és a nő sötét ruháját is. A kés úgy meredezik, mint valami torz végtag. A férfi döbbenten bámul rá.

– Így akar megbüntetni az istennőm – nyögi.

– Nem – feleli Derketó –, én büntetlek meg.

A könnyei a férfi arcára hullanak. A férfi remegő kézzel kinyúl, megérinti a nő haját, majd beletemeti az arcát. Az emlék felhevített vasként izzik Derketó elméjében, mégis örül neki. Emlékezni akar rá, hogy valamikor azt hitte, talán boldog lehet, mint ahogy arra is, hogyan veszített el mindent.

– Olyan sötét a hajad, mintha az esti égboltból metszett hullámok lennének.

Ezek voltak a férfi első hozzá intézett szavai. Mások is mondták már neki, milyen szép, a szavaik mégis üresen kongtak, és leginkább csak a saját büszkeségük mondatta velük. Ő viszont szívből szólt. Nem érdekelte, mit gondol a nő; úgy beszélt, mint akinek egyszerűen muszáj kifejezni, mit érez iránta. A nő ezért nem hagyta el.

Éppen egy szobrot tisztított a szentély előtt, a nőalak a csípőjét takaró tunikát leszámítva teljesen meztelen volt. A részletgazdag faragás miatt nehéz volt elhinni, hogy kőből készült. A férfi mögött hosszú, sápadt lábakra emlékeztető oszlopok magasodtak.

– Te faragtad? – kérdezte tőle Derketó, aki sosem látott még ilyen gyönyörű szobrot.

– Igen, én.

Csodálatos adomány, gondolta magában a nő, szinte méltó az istennőhöz.

– Hogy hívnak?

– Ha megmondom – felelt fejével a kiismerhetetlen tekintetű szobor felé intve –, az istennőm megbüntet.

– És őt hogy hívják?

– A görögök Aphroditénak hívják. A szerelem istennője.

– Akkor biztosan megbocsát – felelte Derketó, és megcsókolta a férfit, aki nem húzódott el, viszont az egyik kezét a szobron tartotta, mintha abba kapaszkodott volna. Azt akarom, hogy így érjenek hozzám, gondolta a nő. Sziklaként szilárd kapaszkodót nyújtani a világban, nem csak sodródni az árral, mint holmi uszadékfa.

Azt követően minden este elsétált a templomba, végig a folyó mentén húzódó mocsár és falvak mellett. Útközben több szentély is volt, ahol az idegenek imádták az állatfejű egyiptomi isteneket vagy a helyiek a Derketó által is ismert istenségeket: a kegyetlen Istárt, a ravasz Éát, a ragyogó Anut.

Az éjszakákat az Askalon közelében lévő tó partján töltötték, ahol az ezüstös halak úgy fénylettek a vízfelszín alatt, mintha drágakövek lennének. A nő elárulta, hogy valamennyi családtagja halott, és egy kis kunyhóban él a falu szélén, ahol gyógyfüvekkel és amulettekkel gyógyítja a magas lázban és a különféle betegségekben szenvedőket. A férfi nem sokat beszélt, inkább hallgatott, amit Derketó egyáltalán nem bánt. Testének minden porcikája, bőrének minden darabkája az övé volt. Többféleképpen is meg lehet ismerni valakit. Néha elég megismerni az illető testét ahhoz, hogy a lelke is felfedje magát.

A férfi aztán hajnalban mindig visszatért a templom sima falú csarnokaiba, a nő pedig visszament a falujába. A következő éjszaka ígérete éltető erőként lüktetett benne.

Csakhogy a boldogság csalárd, elhiteti ugyanis, hogy örökké fog tartani, ám sosem lesz úgy.

Az istennő nem bocsátott meg a férfinak, aki gyávának bizonyult. Amikor Derketó elújságolta neki, hogy gyermeket hordoz a méhében, a férfi gyermekét, az megtagadta. Inkább a szentélybe vonult, hátha kiengesztelheti az istennőjét. Derketó zokogott, kiabált és könyörgött, a templomszolgák azonban elzavarták. Eszelős ábrázattal és mélységes szomorúsággal a szívében tért vissza a falujába, ám az ottaniak is megvetéssel fogadták: egy várandós nő, akinek nincs férje, szégyent hoz rájuk.

Így Derketó újra egyedül maradt.

A szentélyen kívül a nap már alábukott, és a levegő is lehűlt. A szél éles késként hasít Derketó csupasz karjába. A sivatagi éjszakák könyörtelenek, mint ahogy az istenek is kíméletlenül bánnak mindazokkal, akik megsértik őket.

A csecsemő bosszúsan mered rá. Mintha sejtené, mire készül az anyja. Az én helyemben te is így tennél, gondolja magában a nő.

Az egyre sötétedő égbolt a tóra borul. A szél az istenek szavát susogja. Derketó feje vadul lüktet, miközben próbálja a csecsemőt csitítgatni. Dühös kislány, aki az anyja szomorúságát hordozza magában. Miért lenne más? Ez a világ nem kegyelmez az olyanoknak, mint ők.

A lábánál elterülő víz olyan, mintha könnyekből lenne. Derketó az egyik sziklára fekteti a babát, majd egy vastag kötél egyik végét a derekára köti, a másikat pedig a legsúlyosabb kőre hurkolja.

Egész életében rettegett. Most végre megnyugszik majd. Nagy levegőt vesz, majd a tóba löki a követ. A kötél megnyúlik, majd magával rántja a nőt. A víz érintése váratlanul éri, ösztönösen kapálózni kezd.

Az utolsó gondolata, mielőtt a tüdeje megtelik vízzel, a teste pedig feladja a küzdelmet, hogy vajon milyen nő lesz a lányából, ha egyáltalán életben marad.

I. RÉSZ

Kr. e. 823

„A kalapács összetöri az üveget, de megedzi az acélt.”

(asszír közmondás)

1
Melyik kezedről tudnál lemondani?

Eber-Nari, az Asszír Birodalom nyugati tartománya

Szemiramisz lélegzet-visszafojtva gubbaszt egy tüskés bokor mögött, kezében a késével. Néhány lépésnyire tőle egy férfi haldoklik: két nyílvessző fúródott a lábszárába, az arca pedig már lilul az igyekezettől, hogy csendben maradjon.

Szemiramisz végignézi, ahogy a lejtő alján lévő fák felé kúszik a nyomában mohón rajzó legyekkel. Azóta figyeli, hogy a katonák meglőtték a meredek sziklákkal és jókora kövekkel szegélyezett úton. A poros ruhájú, sáros képű alakok a méretes kövek között rejtőztek el. Amikor elég közel ért hozzájuk, zuhogó esőként záporoztak rá a nyilak. A férfi továbbvágtatott, két vesszővel a lábában, mígnem egy harmadik eltalálta a lovát. Ahogy az állat összerogyott, jókora porfelhő kerekedett. A jószág keserűen felnyerített, mielőtt elnémult volna, miközben patakzott belőle a sötétlő vér. A katonák fürgén másztak le a sziklákról, akár a gyíkok, a férfi mégis eltűnt, botladozva a lejtő irányában.

A lány pontosan érti az élni akarását. Az itt élők ugyanilyenek. A halál reménytelen és színtelen, akit pedig egyszer elragad, sosem tér vissza. Szemiramisz már maga is megtapasztalta a közelségét, valahányszor az apja úgy megütötte, hogy lüktetni kezdett a feje, és vér csorgott végig az arcán. Előfordult már, hogy azt hitte, vége, amikor mintegy kívülről látta saját magát, ahogy felemeli a karját, és úgy könyörög. Kelj fel!, közli az apja szívtelenül, aminek mindig eleget tesz. A férfi erre otthagyja, a kutyák pedig odasomfordálnak, és nyalogatni kezdik a sebeit.

Akárhányszor ütik is meg, a lány tudja, hogy nem fog meghalni. Aki a halál fogságába kerül, sosem menekül. A por házának hívják, ahol a király ugyanúgy földet eszik a homályban, mint a köznép tagjai, lelkük pedig tollruhában reszket. Senki sem önszántából tér oda.

A lenyugvó nap haragos narancsfényben úszik. A férfi mozdulatlanul fekszik a hasán. Felette éles sziklák meredeznek a vérszínű égbolt felé, alatta pedig békésen csordogál a folyó. A katonák hangja már nem hallatszik; bizonyára rossz irányban keresik a szirtek között.

Szemiramisz a derekán lévő erszénybe dugja a kését, majd megindul. Óvatosan lépdel, nehogy megcsússzon a talpa. A férfi összerezzen. Alig lép párat, amikor megcsapja a lány orrát a különös szag; nem érezni rajta állatbűzt vagy a sivatag jellegzetes kipárolgását, csak hervadó virágok illatát halványan. Ilyen lenne a gazdagok szaga?, tűnődik a lány magában.

A férfi lassan felé fordul és rámered. Bronzvértjét ezüstveretek díszítik. A szemében könny csillan, a fülében függők lógnak, olajozott hajában pedig karikák fénylenek.

– Ha már követtél engem – nyögi –, segíts rajtam!

Az egyre hosszabbra nyúló árnyak sötét ecsetvonásként terülnek a földre. Már egyáltalán nem hallani a katonákat, csak a folyó sodrását a távolban. Szemiramisznak magára kellene hagynia, és haza kellene futnia, mielőtt késő. Csakhogy egész életében, amióta megtanult járni, mindig oda ment, ahol a baj van.

– Lekísérlek a folyóhoz – feleli. – Az majd elvisz keletre, az ország belseje felé. – A férfi fájdalomtól fénylő szemmel nézi, majd bólint. – Ezeket viszont kérem cserébe – teszi hozzá a hajgyűrűkre mutatva.

A férfi igencsak meglepődik. A tolvajnak, akit rajtakapnak, levágják a kezét; így rendelkezik a törvény. Csak a gazdagok és a bolondok tartják be, gondolja magában Szemiramisz, mert az nekik kedvez. Én a porba születtem, és bolond sem vagyok.

– Ha ideadod az aranyat – közli –, leviszlek a vízhez.

A férfi nem mozdul, miközben zihálva kapkodja a levegőt. A lány kivár, mivel tudja, hogy nincs más választása.

– Fogd! – mondja végül a sebesült.

A lány az erszényébe rejti az ékszereket. A férfi odakap, és megszorítja a lány kezét, ahogy belenyilall a fájdalom.

– Most vigyél a folyóhoz! – mordul rá, majd hozzáteszi: – Kérlek.

Súlyra könnyebb, mint amilyennek a lány hitte, és sikerül felültetnie.

– Muszáj lesz kapaszkodnod – magyarázza. – És csendben kell maradnod.

Előbb mintha hirtelen támadt szélsüvítést hallana, majd a férfinak elakad a lélegzete. Szemiramisz kezére vér csöppen, de nincs ideje azon tűnődni, honnan, mert újra megüti a fülét az iménti hang, és jobb kéz felől fémes villanást lát. A második nyíl a férfi nyakába fúródik, mire némán eltátja a száját.

Szemiramisz meginog. Fuss!, kiáltja hangtalanul. Ahogy ellép a férfitól, keze a kis kés után nyúl. Háttal nekimegy valaminek, aztán egy kéz megragadja és megperdíti.

Az egyik katonával találja magát szembe. Mögötte négy másik áll vigyorogva az íj húrjára illesztett nyílvesszővel.

Senki sem szól. Egyedül a saját vérétől megfulladó férfi hörgése hallható.

A katona szája gonosz mosolyra húzódik.

– Mondd csak, te kis tolvaj, melyik kezedről tudnál lemondani?

Mielőtt bármelyikük is célba tudná venni, leveti magát a meredek lejtőn. Tövisek marcangolják, kavicsok karistolják, és forog körülötte a világ, miközben sorra zúgnak el mellette a célt tévesztő nyílvesszők. Olyan, mintha újra és újra megütnék. Az arca elé emeli a kezét, miközben a vér íze tölti be a száját. Éles fájdalom hasít a csípőjébe, majd abbamarad a forgás, ahogy egy fa tövének csapódik. A háta mögül súlyos lépteket hall, ahogy utánaerednek a katonák.

Egy ágba kapaszkodva feltápászkodik, de megszédül. Többször is megcsúszik, a haja a bokrokba akad, de valahogy lejut a lejtő tövébe, ahol az istenekkel egyidős fák magasodnak, a barlangok pedig csontokat és vadállatokat rejtenek. Egész teste sajog, az elméje pedig valósággal üvölt. Egy nyílvessző a tőle jobbra lévő hatalmas fába fúródik. A hegyoldal a katonák dühödt kiabálását visszhangozza. Ha felsírsz, pontosan tudni fogom, hol vagy, jut eszébe. Így figyelmeztette az apja, amikor még kisebb volt.

Megpillantja egy barlang sötét, hívogató száját. A katonák bizonyára azt hiszik majd, oda rejtőzött el, így aztán a fa göcsörtös gyökerei közé préseli magát, majd nagy levegőt vesz, mielőtt a nedves talajba fúrja magát. Próbál úrrá lenni a zihálásán és a remegésén. Némán vár.

A katonák hangja egyre hangosabb, a lépteik pedig egyre közelednek.

– Menj vissza, és nézd meg, meghalt-e a kormányzó! – utasítja a társát az egyik, mire nevetés hallatszik. – A tolvaj csak egy lány, szóval semmit sem ér.

– Nem juthatott messzire – szólal meg az, amelyik le akarta vágni a kezét.

Ezek szerint, akit kiraboltam, Eber-Nari kormányzója volt, hasít Szemiramiszba a felismerés.

Miközben a katonák körbejárják a fát, és bemennek a barlangba, a lány képtelen szabadulni a hatalmas, ívelt pengéjű kés gondolatától, amellyel a katonák a bűnösök kezét szokták levágni. Olyan éles a pengéje, hogy aki hozzáér, menten vérezni kezd. Eszébe jutnak a megláncolt és tehetetlen tolvajok, ahogy elővezetik őket, majd lesújtanak a csuklójukra. A levágott kezek napokig hevernek a porban, mígnem valaki rászánja magát, és odébb hajítja.

Ökölbe szorított kezét maga alá gyűri. Már a lábát sem érzi, de egészen addig nem mozdul, amíg el nem némul körülötte minden, és biztos lehet abban, hogy épségben távozhat.

A rejtekéből figyeli, ahogy a férfiak tovább menetelnek, miközben lassan minden sötétségbe borul.

Órákkal később végre csend lesz. A lány felemeli a fejét, majd kiköpi a szájában összegyűlt vért és sarat. A hűs esteli levegő jólesik, akár a hideg víz a sebnek. Ahogy előkúszik, zsong a feje. Mindent homályosan, elmosódva lát.

A folyóhoz biceg, ahol megpróbálja kimosni a vért és a sarat a ruhájából. A víz hosszan elnyújtott sziszegést hallat, és bár a völgy fenyegetőnek tűnik, mégsem fél. Szereti, amikor a táj egyneművé válik, a sötét pedig olyan áthatolhatatlan, mintha sosem oszlatná el a napsütés. Ilyenkor valósággal láthatatlanná válik.

Van egy történet, amelyet az apja szokott neki mesélni lefekvéskor. Kilenc farkas elkap tíz bárányt. Mivel eggyel kevesebben vannak, nem tudják hogyan elosztani igazságosan a zsákmányt. Ahogy veszekednek és civakodnak, megjelenik egy róka, az összes bárányt ellopja, és még azelőtt eltűnik, hogy a farkasok rájönnének, mi történt.

Szemiramisz elmosolyodik, miközben kiöblíti a tunikáját. Nem kapták el, és úgy tervezi, hogy még sokáig nem is fogják.

2
Szemiramisz, az árva

Az alvó Mari olyan, mint egy halott ember. A faluba vezető kapunál katona áll, fáklyával a kezében, amitől még nagyobbnak tűnik az árnyéka a falon. A neve Ninurta, mint a háború istenének, és szívesen érvényesíti a törvényt, valahányszor egy falubeli megszegi.

Szemiramisz a sötétben követi a víz folyását, amíg el nem éri a pontot, ahol az Eufrátesz átszeli a falut. Ahogy egyre jobban lehűl a levegő, úgy válik láthatóvá a lehelete. Óvatosan, minden egyes fogást gondosan ellenőrizve felkapaszkodik az indákkal benőtt falon.

Fentről nézve Mari kész útvesztőnek tűnik. A vályogviskók között szűk sikátorok tekeregnek. Noha a főzéshez használt tüzek rég elhamvadtak, még érződik a sült hús és a fűszerek illata.

Szemiramisz leugrik, ügyelve arra, nehogy felriassza az őrkutyákat. Az udvarok közötti fák úgy néznek ki, mint a hosszú, fekete köpenyeges jósnők, akik időnként a faluba látogatnak, hogy segítsenek értelmezni a helyiek álmait. Az otthona a kapu túloldalán van. Az egyik legnagyobb a faluban, mivel ott él a falu pásztorainak vezetője. Összesen három hajlékból áll az épületegyüttes, amelyhez szabadtéri kemence és gabonatároló is tartozik. Az ablakon át látni lehet a pislákoló parazsat, körülötte edényekkel és a vacsora maradékával. Ahogy belép, a kutyák halkan morogni kezdenek, de megnyugszanak, amint megvakarja a fülük tövét. Mintha üvegszilánkokon lépdelne, a sárból tapasztott falú szobája felé oson, majd meggyújtja a lámpást. Az angolnamód tekergő lángnyelv fénye bevilágítja a kis helyiséget. A padlót piros szőnyeg borítja, a sarokban pedig matrac hever.

Ahogy Szemiramisz félretolja, láthatóvá válik a döngölt padlóba vájt kis mélyedés, amelyben egy maréknyi apróság fénylik: hegyikristály pecsét, faragott állatszobrocskák – egy kutya a gyógyítás istenének, Gulának, egy oroszlán a vad Istárnak –, obszidiánamulettek a démonok ellen, ezüst hajgyűrűk és nyakláncokból származó agátkőszemek. A kormányzótól kapott gyűrűk halkan csilingelnek, ahogy a gödörbe helyezi őket. Ezek az ő lopott, titkos kincsei, amelyek segítenek majd neki maga mögött hagyni Marit. Olyan gyengéden nyúl hozzájuk, ahogy a falubeli asszonyok szoktak újszülött csecsemőikhez. Gondosan számba veszi a kupacot, és ellenőrzi, minden megvan-e, majd visszatolja a fekhelyét.

Hónapok óta tervezgette a szökését, most azonban már szorítja az idő. Az apja rájött, hogy immár havonta vérzik, és miután megbüntette, amiért eltitkolta ezt előle, elhatározta, hogy férjet kerít neki. Több férfi is járt már az otthonukban: pásztorok és kovácsok, kiskereskedők és halászok. Szemiramisz mindannyiszor illedelmesen mosolygott, közben azonban csak a kincseire bírt gondolni.

Nem akar hozzámenni senkihez a falubeliek közül. Nyugatra akar menni, a tengerparti kereskedővárosokba, ahol számtalan lehetőség várja, a paloták fala olyan magas, hogy szinte elérik a napot, és a kikötőben a világ különböző tájairól érkezett hajók ringatóznak: hettiták, görögök, egyiptomiak, líbiaiak és babilóniaiak. Ahol minden csupa arany és árulás, dicsőség és vérontás. A faluba látogató vándorkereskedőktől és énekmondóktól hallott ezekről a helyekről, és azóta róluk álmodik.

A bátyja szerint sosem fogja megtapasztalni azt a világot, mivel olyan távoli és elérhetetlen, mint a fejük felett izzó nap. Szemiramisz azonban megőrzi emlékezetében a történeteket, ugyanúgy, ahogy a lopott holmit őrzi az ágya alatt.

Senki sem veheti el az álmait.

A kis ablakon beszűrődő napfény egyenesen Szemiramisz arcára vetül. Rövid ideig az udvar felől érkező zajokra figyel: a csirkék kotkodácsolására, a malomkő morajlására és a kecske mekegésére. Aztán gyorsan felkel, leporolja magát, és kimegy az udvarra.

A nap hevétől az agyagviskók szinte összeaszalódnak, mint a füge. A talpát égeti a homok. A levegőben méz- és mandulaillat keveredik. A faluból kivezető kapun túl, a napszítta pusztában asszonyok lépdelnek, kosarat egyensúlyozva a fejükön, a szántókon túl pedig kecskék és juhok legelnek komótosan.

A keleten élő népek Eber-Narinak, azaz a „folyón túli vidéknek” hívják ezt a területet. Valaha útonállók éltek a környező barlangokban, ahogy a sebesült harcos felett köröző varjak, várták, hogy mikor téved arrafelé egy-egy vándor. Miután kifosztották az áldozatukat, teljesen meztelenül az útszélen hagyták. Újabban azonban asszír katonák róják a környéket, és hol egymást gyilkolják, hol pedig a magányos utazókat támadják meg orvul. A király legidősebb fia, Assur-dán herceg nevében ölnek, akinek fellépése következtében a birodalom öt évvel ezelőtt két egymással acsarkodó részre bomlott, miután a saját apja ellen fordulva magának követelte a trónt, mielőtt az meghalt volna. Az öccse, Samsi-Adad azóta harcol ellene, amitől a birodalom folyamatosan gyengül, és ezrek vére öntözi a földet.

Lehet, hogy Eber-Nari aprócska, jelentéktelen falvai távol esnek a birodalom központjától, mégis ez a terület biztosítja az asszírok számára a hozzáférést a tengerhez és a partján virágzó kereskedelmet folytató föníciai városokhoz. Ahhoz, hogy a birodalom belsejébe jussanak a nyugati kincsek – édes borral teli korsók, fűrészáru, faragott elefántcsont és borostyán –, az asszíroknak szükségük van Eber-Narira. Ezért róják a tartományt a hercegek csapatai, és próbálják a maguk irányítása alá vonni a településeket, még mielőtt a másik tenné meg ugyanezt.

– Szörnyen nézel ki. Most meg mit műveltél?

Szemiramisz a hang irányába fordul. A fivére egy fának támaszkodva méregeti halvány félmosollyal az arcán. Ámonnak hívják: „az elrejtőzött”. Az anyja az egyiptomi isten, a levegő láthatatlan és kiismerhetetlen ura után nevezte így. Ha kívánságnak szánta, egyáltalán nem vált be a számítása, a fiún ugyanis könnyűszerrel át lehet látni.

– Semmi bajom.

– Kétlem. Netán iszapfürdőt vettél? Olyan szutykos és büdös vagy.

– Valami olyasmi – feleli a lány, mire a fiú felnevet, Szemiramisz azonban leinti. Gyorsan körbenéz, de nem látja az apját. – Bajba kerültem, amiért nem értem haza időben?

– Mindig bajba keveredsz – mondja Ámon egy vállrándítás kíséretében. – Apa már kihajtotta a birkákat, és amúgy is sok gondja van.

– Mégis micsoda?

– A falubeliek azt állítják – mondja közelebb hajolva –, hogy Assur-dán katonái elfogták a kormányzót, majd megölték, amikor szökni próbált.

Szemiramisz hirtelen még levegőt is elfelejt venni, de aztán meglepetést erőltet magára.

– Ez akkor mit jelent?

– A kormányzó volt Samsi-Adad egyik utolsó hűséges embere, vagyis ezzel most vesztésre áll a háborúban.

– Egy csatában elszenvedett vereség nem feltétlenül jelenti a háború elvesztését – jegyzi meg Szemiramisz.

Ámon elmosolyodik.

– Csak emlékeztetnélek, hogy ez már nem az első veresége. Márpedig ha igaz, amit a falubeliek mondanak, gyanítom, a katonák közszemlére fogják tenni a kormányzó holttestét. Jobb meghúzni magunkat, amíg az ügy el nem csitul. – Azzal a húga hajába túr. Szemiramisz felszisszen, ahogy a fiú az egyik sebéhez ér, aztán fogja az egyik kosarat, és elkezdi szórni a magokat a csirkéknek.

Ámon az apjával ellentétben természetre kedves és türelmes. A faluban mindenkit elbűvöl, de hát nem is nehéz olyasvalakit szeretni, akinek olyan tiszta a lelke, mint az áttetsző víz a part közelében, ahol minden egyes kagylót és tengeri csillagot látni, nem úgy, mint a sötét, nyílt vízen.

Szemiramisz hálás neki, amiért úgy szereti, mint a saját testvérét, pedig nem is egy vérből származnak. Úgy szaladgál, játszik és küzd vele, mintha ő is fiú lenne, amikor pedig Szimmasz megüti, megvigasztalja.

Viszont bármennyire hálás is neki, neheztel rá, hiszen egy olyan sorsra emlékezteti, amelyet mindenáron el akar kerülni: hogy élete végéig Mariban kelljen maradnia, ahol egymást követnék a formátlan és egyforma napok, mígnem a benne lobogó tűz végleg kialszik, és örökre lemond arról, hogy többről is szólhatna az élete.

Nem egyszer gondolt már rá, hogy inkább meghalna, mint hogy ilyen szürke és jellegtelen élete legyen.

Bár Ámon azt mondta, jobban tenné, ha a falakon belül maradna, amint végez a teendőivel, felkerekedik.

A nap már magasan jár, amikor vizet húz a kútból. A legszűkebb sikátorokat választja, hátha így sikerül elkerülnie a katonákat. Egy férfi éppen vályogtéglákat tesz ki száradni, két szövőmester pedig lepényt majszol élénkszínű szőtteseik előtt ücsörögve. Az elefántcsont-faragó műhelyében különféle alkotások sorakoznak: egy tehén a borjával, egy lótuszvirág, egy bika. Néhány asszony a házuk előtt üldögélve éppen sarut javít. Szemiramisz igyekszik minél hamarabb maga mögött tudni őket.

A tér teljesen üres. A pálmafák és a tamariszkuszok jótékony árnyékot vetnek a kútra. Színültig tölti a vödröt, majd elrejtőzik a legközelebbi sikátorban, és vár.

A hirtelen támadt csend jelzi a katonák jöttét. Ahogy a falubeliek mind elhallgatnak, úgy borul némaság a világra. Végül öt katona jelenik meg a téren. Ninurta a kormányzó testét húzza maga után a csuklóján átfűzött bőrszíjnál fogva. A mellette lépdelő két katona üldözte Szemiramiszt a sziklás lejtőn lefelé.

– Itt fogjuk felnyársalni – közli Ninurta –, hogy mindenki lássa, ahogy szép lassan elrohad.

Ahogy a katonák nekilátnak kivágni az egyik fát, csaholásra emlékeztető hangjuk betölti az egész teret. Szemiramisz továbbra sem mozdul, sőt levegőt is alig mer venni. Eszébe jut az első kivégzés, amelyet látott. Tízéves volt, amikor egy asszonyt azzal vádoltak, hogy hűtlen volt a férjéhez, ezért megkötözték a kezét, majd a folyóba dobták. Szemiramisz leginkább a vízre haragudott, amiért némán végzett a nővel, miközben mindenki láthatta a szenvedését. Miután a falubeliek szétszéledtek, a tér pedig kiürült, megkérdezte Szimmasztól, miért ilyen könyörtelen a törvény.

– „Levágtam a fejét harcosaiknak és tornyot építettem a koponyákból városuk falai előtt – válaszolta Szimmasz. – Elevenen elégettettem serdülő fiaikat és leányaikat. Fára köttettem levágott fejüket a város körül. Halmot rakattam az elevenen megcsonkítottakból és rakást emeltem a levágott fejekből.” Ezek a fenséges Assur-nászir-apli király szavai, amelyeket egy oszlopra vésetett, amikor Kalhut tette meg fővárosnak. Kemény világ ez. Nem mindenkinek való.

– Szerinted én boldogulnék benne? – kérdezte Szemiramisz.

– Szerintem néha elfelejted, hogy lány vagy – felelte a férfi. Nemigen tudta eldönteni, Szimmasz mire gondolt ezzel, mivel mintha egy másik kérdésre válaszolt volna.

Ninurta felhasítja a kormányzó mellkasát, ezzel jelezve, hová kell a többieknek döfni a nyársat. Szemiramisz kényszeríti magát, hogy nézze. A lélegzete is eláll, ahogy a kihegyezett fa, mint egy hatalmas lándzsa, a férfi testébe hatol.

Amikor még kisebb volt, Szemiramisz azt hitte, a királyok és a kormányzók vére aranyszínű, hiszen egészen másmilyenek, és közelebb állnak az istenekhez. A kormányzó testéből alázuhogó vér azonban vörös, és semmiben sem különbözik az övétől.

– Mikor fogják levenni? – érdeklődik Ámon.

Az udvaron üldögélnek a tűz körül, a kezük ügyében szőlőlevelekkel és lepényekkel teli tálakkal. Mivel már beesteledett, katonák őrzik a kapukat, a falubeliek pedig a házukban vacsoráznak.

– Megtiszteltetés Marira nézve, hogy ilyen látványosságnak adhat otthont – feleli Szimmasz. – Amikor a többi falu lakója értesül, hogy a katonák itt húzták karóba a kormányzót, tudni fogják, hogy Assur-dán emberei nagyobbra tartják a mi falunkat, mint az övékét.

A férfinak éjsötét szeme van, napbarnított arcát pedig sűrű szakáll borítja. Elvakult bizonyossággal a hangjában beszél, mint aki kész bármit imádni, amit az uralkodója megparancsol neki. Márpedig a birodalomnak ebben a nyugati csücskében az erőszakot és a könyörtelenséget szinte szentként tisztelik.

– Akkor Assur-dán új kormányzót fog kinevezni? – tudakolja Ámon.

– Miután megnyerte a háborút – feleli Szimmasz, majd iszik a söréből.

Szemiramisz az épületegyüttest körülölelő, sárból tapasztott falat nézi. Olyan távol ül a férfitól, amennyire csak tud, hátha hirtelen megváltozna a hangulata. Újabban, ahogy közeledik a házassága napja, a lány viszont egyre több időt tölt a hegyekben, a férfi szinte bármikor képes megalázni.

– Mari nem mindig volt ám ilyen – folytatja Szimmasz. – Nem csupán egy falu volt, amely egyik herceg kezéről kerül egy vele hadakozó másik birtokába. Valaha pompás városként tartották számon, nagy freskókkal és a vízi istennőket ábrázoló szobrokkal díszített erős falakkal. Aztán az itt élők fellázadtak a hatalmas Babilon ellen, Hammurapi király pedig a földdel tette egyenlővé. A házakat és a templomokat felgyújtották, a halottakat pedig kupacokba hordták a varjaknak eledelül. Alig néhány asszony és gyerek maradt életben, és csak azokat a falakat hagyták meg, amelyek valamiért nem akartak összedőlni. Hammurapi annyit engedett nagy kegyesen, hogy a város faluként létezzen tovább.

Számtalanszor elmesélte már ezt a történetet, Szemiramisz azonban tudja, hogy szereti ismételgetni, mert így fontosnak érezheti magát, mint aki valami nálánál nagyobbnak lehet a része, nem pedig csupán egy porszem, mint az összes többi falubeli, aki ki van szolgáltatva a birodalomnak.

– Mit tanulhatunk ebből a történetből? – szegezi a kérdést a lánynak.

Hogy az ember élete mások kezében van, akiknek engedelmességgel tartozunk, különben eltipornak.

– Hogy az emberi szerencse forgandó – feleli.

Szimmasz a fejét ingatja.

– Azt, hogy a királyok azokat jutalmazzák meg, akik megérdemlik.

Szemiramisz néha megsajnálja a férfit, az érzés azonban szinte ugyanolyan hamar elmúlik, mint ahogy felderengett benne. Szimmasz nem érdemli meg az ő sajnálatát, mint ahogy a szeretetét sem. Nem szolgált rá semmivel.

– Feküdjetek le mindketten! – utasítja a gyerekeket, aztán tölt még magának sört.

Ámon nagyot ásítva nyújtózkodik, majd bemegy a házba. Szemiramisz is gyorsan felkel; mindenáron el akar tűnni, mielőtt Szimmasz ittassága a felszínre tör. Már majdnem az ajtóban van, amikor utánaszól:

– Szemiramisz!

A lány megtorpan.

– Nem élhetsz úgy, mint a vadállatok – közli. – Te is tudod, hogy férjhez akarlak adni, még mielőtt véget ér a nyár.

Tudom. Mindig csak ezt szajkózod. Megvárja, amíg a bátyja eltűnik.

– Ámon idősebb nálam. Nem neki kellene előbb megházasodnia?

Szimmasz egy falatot dob a kutyáknak.

– A bátyád férfi. Akkor nősül, amikor akar.

A lány megvárja, amíg már csak ő van ébren, és csak azután megy vissza a térre.

A holdfényben úszó fákon fürtökben lógnak a datolyák. A földutak mentén sorakozó házak mind csendesek. Ahogy beles az ajtókon, Szemiramisz lepénykenyereket, mandulát és sörrel teli korsókat, vagyis az elhunyt lelkéért kihelyezett adományokat lát. Az alvilágban nincs mit enni és inni. Ha nem emlékeznek meg a halottakról, azok visszatérnek, hogy megkeserítsék az élők életét: a csatornában keresnek maguknak maradékokat, és a szeretteiket gyötrik egy korty vízért. Időnként Szemiramisz is érzi a közelségüket, gonosz tekintetüket és hófehér csontjaikat, de próbálja őket figyelmen kívül hagyni.

A tér üres: semmi nyoma a katonáknak és az ebeknek. Tesz néhány tétova lépést. A kormányzó teste a kút fölé borulva lóg a nyárson. Hosszú, olajozott haja az arcára omlott, az átszúrt mellkasából kiömlő vér pedig vörösre festette a rudat. Észreveszi, hogy a katonák még a lábszárába fúródott nyílvesszőket sem húzták ki. „ÁRULÓ” olvasható a közvetlenül a lábánál elhelyezett táblán feketével felmázolva.

A lány sokáig áll a karó tövében, mígnem csak a vér egyszerre mézédes és csípősen vasas szagát érzi. Letép egy darabot a tunikájából, és a kút vizébe mártja. Azután óvatosan, mintha a kormányzó érezné, ahogy hozzáér, mosni kezdi a férfi mellkasáról a vért. Helyenként már igencsak megalvadt, ezért kénytelen dörzsölni, a jéghideg bőr érintése azonban taszítja.

Akár előkelő, akár alacsony sorba születünk, mindannyian meghalunk, gondolja magában. Ezt Asszíria valamennyi lakójának meg kell tanulnia, bármennyire tartanak is az alvilágtól. Eszébe jut a kedvenc költeménye, amelyet egy vándorénekestől hallott egy helyi ünnepség alkalmával. A férfi öreg volt, a hangja reszelős, mégis gyönyörűnek találta a történetet.

Gilgamesről szólt, az egyszerre halandó és isteni uralkodóról, aki mégsem tudta megakadályozni a barátja halálát. A tehetetlen és kétségbeesett Gilgames felkerekedett, hogy megtalálja azt az illetőt, akit az istenek halhatatlanná tettek, hátha ellesheti a titkát, hogy ő is örökké éljen. Csakhogy nem tudja meg a titkot, így kénytelen hazatérni, miután nem részesült a hőn áhított örök életből.

Szemiramisz kezében a rongyot teljesen átitatta és elszínezte a vér. A kormányzó megmosdatott és fényesre tisztított teste olyan, mint a cédrusfa. Nemes, ahogy illik. Abban bízik, a lelke ital és étel nélkül is megnyugszik majd. Az egyik adománykupac mellett égő lámpás segítségével elégeti a rongyot, míg nem marad belőle más, csak egy kis kupac hamu.

Másnap reggel Ámon az udvaron találja, ahol éppen bárányragut főz. Szemiramisznak még mindig a kormányzó jár a fejében, sőt róla álmodott, bár álmában a férfi életben volt, és a folyóban állva hívogatta, hogy menjen közelebb.

– Tudod, milyen nap van? – kérdezi Ámon derűsen mosolyogva.

– Az adakozás havának első napja – válaszolja a lány, miközben a zöldséget aprítja. Lassan véget ér a nyár. A nappalok egyre hűvösebbek, és a nap sem olyan égető már, mint az ostorcsapás.

– Igen – nyugtázza Ámon. – És tudod, hogy ez mit jelent? – Közelebb hajol a húgához. – Ma este másznak a fiúk.

A lány hirtelen abbahagyja, amit csinál.

– Na és a katonák?

– Óvatosak leszünk.

– Én is veletek akarok menni – közli Szemiramisz komoly hangon.

– Úgy is lesz – feleli a fiú vigyorogva. – Már meggyőztem a fiúkat. – Beledugja az ujját a rotyogó lébe, majd lenyalja. – Most végre kiderül, valóban zerge lett-e belőled a hegyekben.

A sziklaszirt tövében gyülekeznek. Összesen tízen vannak: földművesek, építőmunkások, kovácsok, a falu legjobb és leggyorsabb ifjai. Szemiramisz zárja a sort. Befonta a haját, hogy ne hulljon a szemébe. Fáklyát szúrtak a földbe, két szikla közé, hogy megvilágítsa a sima szirtet, amely részben aranyszínben fürdik, a felső felét viszont elnyeli a sötét.

Egy fiú, az egyik mászó testvére áll őrt a két sziklatömb között. Mindenki néma csendben várja a jelzést. Ámon Szemiramiszra sandít, a lány azonban a sor másik végén álló magas, nyúlánk fiút nézi, aki fölényes mosollyal szemléli a szirtet. A neve Baáz, és mindig ő ér fel elsőként.

Hosszú várakozás után végül az őrszem leengedi a karját.

Együtt indulnak meg, mint egy farkasfalka, hamarosan azonban kiválik közülük kettő. Baáz könnyedén mozog, alig kell megfeszülnie, ahogy egyre magasabbra kapaszkodik. Ő a legerősebb a falubeli fiúk közül. A kezét és a karját a katonáknak készített fegyverek és páncélok megmunkálása közben szerzett hegek borítják. Szemiramisz őt követi, kerülgetve a gyomokat és az apró cserjéket, amelyek a sziklahasadéknak ezen a részén nőnek, és ahol a madarak előszeretettel rejtőznek el vagy fészkelnek.

Ahogy egyre magasabbra jutnak, úgy nyeli el őket a sötétség. Miközben Baáz lassul, addig Szemiramisz egyre fürgébb; jobban mozog a sötétben. A kövek érdesek, a lába azonban valósággal repíti őt. Egy talpalattnyi kiszögellésen egyensúlyozva olyan magasra nyúl, amennyire csak tud, hogy elérje a gyökeret, amelybe kapaszkodva feljuthat a meredek tetejére.

Ilyen magasan egészen másmilyen a levegő, édesebb. A sötét égbolt olyan közelinek tűnik, mintha meg lehetne érinteni. Baáz közvetlenül a lány után ér fel. A karját összekaristolták a kövek és a szúrós bokrok. Lihegve várnak a többiekre, miközben az alattuk elterülő, sötétségbe burkolódzó völgyet nézik. Csak a hold világít valamelyest.

Lassan a többi fiú is felér, vágásokkal és zúzódásokkal a kezükön és az arcukon. Mindenki megvárja az utolsót, egy kis termetű fiút, aki olyan szürke és úgy remeg, mint egy egérke. Baáz megvető mosollyal fogadja, majd hirtelen Ámonhoz fordul.

– Azt mondtad, gyors, de nem gyorsabb nálam – szólal meg halk, reszelős hangon.

A fiúk távolabb húzódnak, mintha Szemiramisz ragályos betegséget hordozna. Ámon nem válaszol. A homályban nem látszanak tisztán az arcvonásai, de a húga sejti, hogy már bánja, amiért elhozta magával.

– Senki sem gyorsabb nálad, Baáz – közli egy fiú, az arcán himlőhelyekkel. – Ez a lány egy boszorkány. Biztos az anyja vére teszi.

– Hagyjuk az anyámat! – sziszegi Szemiramisz.

Baáz büszkén felszegi az állát, mint aki gyíkot fogott, és éppen készül levágni a farkát.

– Miért? – kérdezi. – Úgyis tudjuk, mit híresztelnek róla; hogy az anyád szajha volt, egy eszelős nőszemély, aki tisztességes férfiakra vadászott.

A lány arca izzani kezd. A csend és a többi fiú tekintete bántó súllyal nehezedik rá.

– Vissza kellene mennünk, Baáz – mondja Ámon, aki a meredély szélén állva néz lefelé, ahonnan az őrszem halk füttyentése hallatszik. Baáz a homlokát ráncolja; egyszerre érez elégedettséget Szemiramisz megalázása miatt, és aggódik, nehogy észrevegyék őket a katonák. A lány csak áll, miközben remegni kezd a keze. Ha Baáz egyedül lenne, fogna egy követ, és arcon dobná vele, mivel azonban a többiek is itt vannak, tudja, hogy kétszer is elvernék: előbb Baáz, aztán Szimmasz, amikor észreveszi rajta az ütések nyomát. A magatehetetlenség valósággal fojtogatja.

– Sírással nem mész sokra – fordul oda hozzá Baáz. – De ne aggódj, talán egy nap te is olyan leszel, mint az anyád volt.

Ennek hallatán Szemiramisz megtántorodik, szúró fájdalom nyilall belé, mintha a másik megütötte volna. A többiek közül van, aki gúnyosan kuncog, mások inkább elfordulnak. Szemiramisz végignézi, ahogy egyesével leereszkednek a sziklafalon, amelyre hosszú, éles körvonalú árnyakat vetít a fáklya fénye, amíg el nem oltják, és a szurdok újra sötétségbe nem borul. Végül az arcát áztató könnyeket elnyelve lassan ő is lemászik, és a magasból őt figyelő holdistent leszámítva egyes-egyedül hazaballag.

Előfordulhatott volna, hogy egészen máshogy alakul az élete, ha a sors valamivel kedvesebb hozzá. Csakhogy az istenek kegyetlenek és csalárdok, s kényük-kedvük szerint döntenek az emberek sorsáról. Mégis mit lehet ilyenkor tenni? A múltat nem lehet megváltoztatni. Ezt már Szemiramisz is megtanulta.

Még egészen kicsi volt, amikor az anyja végzett saját magával. Gyönyörű nő volt, aki szerelmes lett egy férfiba, aki viszont semmit sem érzett iránta. Ennyit tud róla Szemiramisz; hogy szépséges volt. Sötét haj, akár a folyó éjszaka, holdfényű bőr és fekete drágakövekre emlékeztető szempár. Erről beszélnek és énekelnek a falubeliek. Noha a vénasszonyok kíváncsi gyermekek fülébe súgott szavai álnokok, Szemiramisznak nem jut más, így aztán kénytelen elhinni azokat.

Amikor az anyja várandós lett, elborult az elméje, és miután megszülte a lányát, egy tóba vetette magát. A falu vénei szerint a tó vízilénnyé akarta őt változtatni, az istenek azonban nem engedték, hogy elveszítse a szépségét, így valami egészen mássá alakították: egy halfarkú nővé. Mások úgy vélik, Derketó felfúvódott, oszladozó teste a tó fenekén fekszik, miután a víz örökre elnyelte.

Álmaiban Szemiramisz időnként egy női alakot lát: a lábát kékeszöld pikkelyek borítják, és felé integet. A lány nem tudja eldönteni, csupán a képzelete játszik-e vele, vagy emlékezik.

A nő elmerült a tóban, a partján, az egyik sziklán hagyott csecsemő pedig úgy ragaszkodik az életéhez, mint amilyen szorosan a kagyló képes összezárni a héját. A körülötte lassan virágba boruló réteken a fehér tollú galambok éppen lerakták a tojásaikat a gallyakból és fűszálakból szőtt fészkükben. Tavasszal ezrével jöttek a tóhoz inni, és a csecsemő elkeseredett sírását hallva azt hitték, az egyik fióka az. Köréje gyűltek, és a tollukkal melengették, és a csőrükkel itatták.

Amikor Szimmasz látta mindezt, azt hitte, az istenek üzennek. Fogta a kisbabát, és sorra kérdezgette a vándorokat és a környékbelieket, nem ismerik-e az anyját. Mivel senki sem tartott rá igényt, a férfi elvitte magával Mariba. Miután a felesége meghalt, amikor világra hozta az egyetlen fiát, gondolta, jól jön egy lány a háznál. Abban bízott, kedvező feltételekkel tudja majd kiházasítani, hátha birkákhoz meg földhöz, sőt talán borhoz és kelméhez jut.

Szemiramisznak nevezte el, miután egy görög vándortól megtanulta a szót, amely az Eber-Nariban beszélt nyelven galambot jelent. Úgy tartják, ez szerencsét hoz, mivel a madarakat istennőként tisztelik. Különös név egy különös kis szerzetnek.

Bizony Szemiramiszból furcsa lány lett. Akárhogy próbálta vele megértetni Szimmasz a falu szabályait, mindig a veszélyt kereste, és azt, ami tilos volt. Az állatokkal beszélt, és mindig arra kérte a vándorokat, meséljenek neki a távoli nagy városokról, ahol oroszlánokkal és gepárdokkal találkozni a színpompás fákkal teli kertekben. Olyan kérdéseket tett fel, amelyre látszólag senki sem tudta a választ. Miből lesz a gyümölcs? Miért virágoznak a növények? Milyen magasan van az égbolt? Az összes csillagképet ismerte, valamint a nap és a hold vonulását is, tudta, milyen növényekből lehet jótékony főzetet és kenőcsöt készíteni, sőt a faluba látogató zenészeknél is szebben játszott a lanton.

– Miért akarsz tudni mindent? – szegezte neki egyszer a kérdést Ámon. A lány megvonta a vállát, és nem mondott semmit, holott az igazság az volt, hogy azért szeretett fortélyokat és titkokat ellesni, mert aztán a maga javára fordíthatta azokat: megmutathatta Ámonnak, milyen szépen énekel, szégyenben hagyhatta a többi gyereket, akiknek fogalmuk sem volt a különféle közmondásokról, amikor pedig megverték, képes volt meggyógyítani magát. A faluban senki sem volt olyan figyelmes és kíváncsi, mint ő.

Mivel a házban, ahol felnőtt, sosem érezte magát igazán otthon, Szemiramisz a fejébe vette, hogy kivételes és sokkal nagyobb dolgokra hivatott. Naphosszat csak az anyjáról képzelgett, akiből végül harcos, királynő és istennő lett. Álmaiban Derketó harc közben halt meg, miközben a lányát védelmezte, annak a férfinak az oldalán, akit szeretett. Nem érdekelte, hogy a falubeliek azt mondták róla, idegen, vagy hogy Szimmasz hasznavehetetlennek minősítette, valahányszor nem teljesítette az akaratát. Az anyja istennő volt, aki a vizek titkos útjain jár, és a holdból iszik tejet.

Évek óta próbál értelmet adni a létezésének, és azzal hitegeti magát, hogy az anyja azzal, hogy a sziklán hagyta, kijelölte a sorsát. Az ilyen estéken azonban, ahogy a fejében visszhangoznak a fiúk kéretlen megjegyzései, olyan kérlelhetetlenül szembesül az igazsággal, hogy szinte fuldoklik.

Egyáltalán nem különleges. Csak egy árva. Egy senki.

3
Ninosz, a földkerekség királya, Asszíria uralkodója

Kalhu, az Asszír Birodalom fővárosa

Mielőtt lenyugodna a nap, a bátyja meg fog halni, és ő lesz az, aki megöli.

Épphogy hajnalodik, amikor Onnesz értesíti. Ninosz a trónterem falait díszítő, kőből faragott domborműveket nézegeti, amelyek édesapja hódításait mesélik el. Még sötét van, de amúgy sem lenne szüksége fényre – fejből ismeri az összes képet. Ahogy a király kelet felé vonul, a hegyeket és dombokat megjelenítő egyenes és tekergő vonalak közepette, a felségjelekkel ellátott harci szekéren. Aztán újra feltűnik a király, a vadászathoz használt íjjal a kezében, ahogy a lovai éppen átugranak a megsebzett oroszlánon. Ninosz mintha érezné a sörényes állat nyakából kiálló nyilak hegyét, úgy bizsereg a tenyere. Ujjait végighúzza a fájdalmában üvöltő vad tátott szájában sorakozó fogakon. Majd a vadászatot követő ünnepség képe jön, amelyen a nagyapja az elejtett állat teteme felett áll, a balján két, buzogánnyal felfegyverkezett őrrel, a jobbján pedig négy eunuchhal. Kettejük között egy szakállas alak áll, aki nem más, mint a koronaherceg. Ugyanolyan ruhát visel, mint a király, csupán a fején van diadém. Ő Ninosz apja, Salmaneszer.

Ninosz a faragott alakra hajtja a homlokát. A domborművön megjelenített eseménysor idején a férfi körülbelül annyi idős lehetett, mint most ő, talán még fiatalabb is. Még nem volt király, az apja is élt, akit megbízható hivatalnokok vettek körül, és az egész birodalomban áhítatos odaadás övezte. Ninosznak mi jutott? Egy hitszegő fivér, csalárd hivatalnokok és egy kétségbeejtő állapotban lévő ország. Nem beszélve a halott apjáról.

Az égbolt olyan sötétnek tűnik, mintha a tenger fenekén lenne. Egyetlen csillagot sem látni, csak a palota aranyozott fala dereng halványan, mint ezernyi pislákoló mécses lángja. Ilyenkor szoktak a holtak előjönni, hogy megkísértsék az élőket, a fal repedésein betüremkedve, susogva-suttogva szólva hozzájuk. Még az apkallu, az uralkodó lakosztályát védelmező szellemek sem tudják őket feltartóztatni. Ninosz karját hideg fuvallat marja, mintha ezernyi halott próbálná őt elragadni.

– Assur elesett, királyom.

A hang irányába fordul. Egy férfi téblábol a küszöbnél. Alakja egészen eltörpül a szárnyas bikák szobrának tövében. Finom vonásai vannak, mégis nyúzottnak tűnik. A szeme patinás réz színére emlékeztet.

Ninosz kilép az árnyak közül.

– És a bátyám?

– Az embereid elfogták Assur-dánt.

Ninosz oldalra dönti a fejét, miközben hagyja, hogy a másik szavai visszhangozzanak.

– Élve vagy holtan?

Onnesz nem válaszol azonnal. Gyakran csinál így, mielőtt válaszolna az urának. Ninosz tudja, hogy ezt azért teszi, mert tart a lobbanékonyságától, és így igyekszik elejét venni az esetleges indulatkitörésének.

– Élve.

Ninosz behunyja a szemét. Helyes.

– Van még valami – folytatja Onnesz. A hangja egészen érzelemmentes, mint mindig, ha valami szörnyűséget készül közölni. – Eber-Nari kormányzóját holtan találták Mari falujában. Ő volt az utolsó szövetségesünk a nyugati tartományokban. Lenyilazták, majd karóba húzták. Az oszlopra erősített feliraton az állt, hogy „áruló”.

Ninosz kényszeredetten elneveti magát. A hangja egyáltalán nem természetes.

– Egy utolsó ajándék Assur-dántól… Legalább kinevezhetlek kormányzóvá.

Onnesz nem felel, mindössze ráemeli a tekintetét. A szeme egészen szép lenne, ha nem lenne ennyire fagyos a nézése.

– Eber-Nari immár a tiéd – közli Ninosz. – Menj, és biztosítsd a helyiek hűségét, valamint az ottani kereskedelmi útvonalakat! A tartományon keresztül lehet csak kijutni a tengerhez. Kapsz tőlem ötven lovaskatonát.

Onnesz mereven meghajol.

– Igenis, Samsi-Adad – válaszol, Ninoszt a hivatalos nevén szólítva, pedig még nem is király. Csupán Onnesz használja, a leghűségesebb barátja.

– Ne hívj így! – feleli Ninosz a fejét ingatva. – Legalább akkor ne, amikor csak ketten vagyunk. Most pedig menjünk, és keressük fel a bátyámat!

A folyó mentén haladva lovagolnak. A körülöttük elterülő üszkös táj az öt éve zajló harcok nyomait viseli. Ninosz alig élt még meg húsz telet, amikor kitört a háború. Most úgy néz ki, mint aki százat is megélt már. A varjak kellemetlen károgását követik, és egyhamar fel is tűnnek a madarak által megcsonkított holttestek. A szemek és az orrok helyén tátongó üregeknél legyek lakmároznak.

Ahogy lassan kezd megvirradni, egyre jobban láthatóvá válnak a hullák. Ninosz félrekapja a tekintetét. A fejében üvöltések visszhangoznak és árnyak tolonganak. Minden egyes ütközet olyan elevennek tűnik, mintha még mindig zajlana. A sebesült katonák úgy vonaglanak, mint a giliszták. Az elszenesedett holttestek felett nyilak röpködnek minden irányból. Amikor az emberek lelkére sötétség borul, már nem is egészen tűnnek annak. A fennhangon ordibálók ábrázata mintha nem is harcosoké lenne. Minden csupa sár és kosz, tűz és szenvedés, amíg az ember el nem felejti, milyen is volt a világ korábban.

A népe azt hiszi, a háborúskodás a dolgok rendje. Hogy az tartja tisztán a földet és éberen az elmét. Csakhogy ennek a háborúnak sosem lett volna szabad kitörnie. A testvérek nem szoktak egymással hadakozni.

– Ti egyek vagytok – mondogatta egykor az édesanyjuk. – Ugyanannak a szívnek a két fele. Egyik sem létezhet a másik nélkül.

Mi van akkor, ha a szív egyik fele beteg lesz, anya?, gondolja magában Ninosz. Amikor egyszerűen elfeketedik, és már nem egészséges?

Az Assur körüli árkok üresnek tűnnek. Halomba hordott pajzsok és törött kerekek sorakoznak a fáradtan égő tüzek között, amelyek hamuszagot árasztanak. A két férfi némán leszáll a nyeregből. Ninosz serege végtelennek tűnik, akár a tenger. A messzeségbe nyúló sátrakon túl Assur falai magasodnak. Évekig szolgált a birodalom fővárosaként, mígnem Ninosz nagyapja megépíttette a fenséges Kalhut.

Ahogy megindulnak a mély keréknyomok között, Ninosz majdnem elesik. Gyorsan felegyenesedik, mivel tisztában van vele, hogy sokan így is túlságosan fiatalnak, gyengének és alkalmatlannak tartják. Katonák és varjak csoportjai figyelik, ahogy közelednek. Egy nagyobb sátorhoz érve a harcosok várakozón félkörben körülállják a királyukat.

Ninosznak eszébe jut egy emlék: piros foltok egy kis kézen, a fára kapaszkodó vékony kar és láb, gyereknevetés és nyári meleg, miközben a bátyja cseresznyével dobálja a magasból. Kapd el, Ninosz, kapd el!

– Itt van, királyom – szólal meg Onnesz.

Ninosz gyorsan kiveri a fejéből az emlékképet, és fellebbenti a sátor ajtaját.

– Hányszor tud valaki meghalni? – kérdezte tőlük egy alkalommal az apjuk. Ez még azelőtt volt, hogy Ninosz Samsi-Adad, Assur pedig Assur-dán lett volna. Nem illette őket semmilyen megkülönböztető elnevezés vagy kiváltság. Egyszerű világuk hancúrozásból és nevetésből, bronzjátékokból és unalmas felvonulásokból állt.

– Egyszer, édesapám – felelte Assur, aki mindig előbb beszélt, mint hogy gondolkozott volna.

Salmaneszer a fejét ingatta.

– Ninosz?

A fiú elgondolkozott.

– Az ember mindig meghal, valahányszor kudarcot vall, elbukik vagy megalázzák. Többször is meg lehet halni.

– Okos fiú vagy – nyugtázta az apja.

Ninosz elmosolyodva a fivére felé fordult, Assur azonban dühödten meredt rá.

Aznap este ahelyett, hogy Asszíria királyairól és isteneiről mesélt volna neki suttogva, mint általában, Assur hátat fordított az öccsének, és úgy tett, mintha aludna. Ninosz nem értette. A bátyja erősebb és bátrabb volt nála, akit édesapjuk hadvezérei is kedveltek. Előszeretettel kényeztették, és megengedték neki, hogy játsszon a kardjukkal. Ninosszal ellentétben, aki annyit olvasott, hogy gyakran megfájdult tőle a feje, Assurt egyáltalán nem érdekelték a hősköltemények és a mítoszok. De hát egy királynak nem inkább erősnek kell lennie, mintsem okosnak?

– Apa mesélte, hogy látott ma téged harcolni – szólalt meg Ninosz suttogva, hátha sikerül valamivel jobb kedvre derítenie a testvérét.

– Valóban? – kérdezte Assur hirtelen felélénkülve. A hangján reménykedés érződött, a szemében pedig bizakodás csillogott.

– Igen. Azt mondta, hogy a fiatalkori énjére emlékezteted.

Assur szája széles mosolyra húzódott, és álmatagon a mennyezetet kezdte bámulni. Hirtelen minden irigysége elpárolgott.

– Meg fogjuk hódítani az egész világot, te meg én – közölte.

– Az agyagtábláimmal? – élcelődött Ninosz.

– A hadseregemmel és a tábláiddal – felelte Assur. A fiú szemében olyan elszántság tükröződött, hogy az öccse elhitte neki, amit mond.

Miért van az, hogy a kellemes emlékek rosszakat is előhívnak, mintha elválaszthatatlanok lennének egymástól? Mint amikor a jótékony eső után a nap szárazra perzseli a földet, vagy a békés álmot rémálom követi.

Az Asszíria és Babilónia közötti megállapodásra való megemlékezés alkalmával történt. Salmaneszer új palotájába kőből faragott, hatalmas dombormű került, amelyen két király látszott, ahogy éppen kezet fognak egymással, ezzel fejezve ki Asszíria hatalmát és az elkövetkezendő évekre szóló békét. Ninoszt és Assurt lefürdetve, tiszta ruhában vezették az apjuk elé. Egy jogart kellett tartaniuk, amely súlyos és értékes volt. Az fejezte ki az apjuk tekintélyét, amellyel a legfőbb istenek ruházták fel, mint aki a nevükben kormányoz. Végre alkalmuk nyílt bizonyítani a rátermettségüket, ami sokkal fontosabb volt, mint a testedzés vagy a nevelőjükkel töltött hosszú órák, aki a különféle égi jelek jelentését igyekezett nekik megtanítani.

Ninosz keze kezdett már izzadni, de minden erejét összeszedve markolta a jogart. Assur viszont nem vette komolyan a feladatot.

– Ez csak egy bot – súgta somolyogva.

– Apánk és az istenek szemében nem az – válaszolta az öccse ingerülten.

Azzal Assur elvigyorodott, majd megrántotta a jogart. Az kicsúszott Ninosz kezéből, és jókora csattanás kíséretében a kőpadlónak verődött.

Salmaneszer csalódottsággal az arcán fordult feléjük. A kezében olyasfajta ünnepi sarlót tartott, amellyel az istenek szoktak harcolni, legalábbis ezt mesélte nekik.

– Melyikteket kell elvernem? – kérdezte tagoltan.

Ninosz lesütötte a szemét. Tudta, hogy Assur csak nehezen bírja megállni, hogy ne szólaljon meg.

– Te ejtetted el, Assur? – szegezte neki a kérdést az apjuk.

– Véletlenül történt – hangzott a bugyuta felelet.

– Véletlenül – ismételte meg Salmaneszer. – Te ejtetted el, Ninosz?

– Mindketten – válaszolta a fiú. Aztán egyenesen maga elé nézett, és hozzátette: – De Assur rántotta el.

Ezen a ponton az emlék elhomályosul, mint a hőn szeretett agyagtáblákba vésett jelek. Csak az rémlik, ahogy Salmaneszer megragadja a bátyja karját, és maga után vonszolja.

Később, amikor egyedül maradtak, Assur megfizetett Ninosznak.

A sátorban halvány derengés fogadja. Odabent egy fiatalember ül a középen álló tartórúdnak kötözött csuklóval. Az arca csupa por.

– Asszíria elárulója megtisztel jelenlétével – szólal meg Assur.

Ninosz végigméri a bátyját. A bőr a csuklóján igencsak kisebesedett.

– Látom, szökni próbáltál – jegyzi meg.

Assur elmosolyodik.

– Mit is mondhatnék? Sosem bírtam jól a fogságot.

– Mégis itt vagy.

– Ne feledd, nem vagyok olyan okos, mint te. Biztosan kidumáltad volna már magad a helyemben.

Ninosz egy zsámolyra ül, hátha abbahagyja a lába a remegést.

– Assur elesett, de a seregem még ép – közli Assur. – Ahhoz, hogy feloszlasd, meg kellene ölnöd, márpedig mindketten tudjuk, hogy ezt úgysem teszed meg.

– Így gondolod? – kérdezi Ninosz.

– Korábban előfordult, hogy élvezettel nézted a szenvedésem – feleli, miközben a szája megvető mosolyra húzódik –, de az más. Akkor apa bántott, nem te. Te csak figyelted. Szeretsz fájdalmat okozni, de csak közvetve, mert gyáva vagy.

– Egy gyáva és egy apagyilkos. Édesapánk biztosan többet várt tőlünk.

Assur félrenéz. Mély táskák húzódnak a szeme alatt.

– Valamikor azt hittem, Salmaneszer téged fog örökösnek választani – mondja. – Egyáltalán nem hasonlítottál a korábbi királyokra, mégis kedvelt téged. Szerette benned, hogy egyfolytában olvasol, és hogy lenyűgöz az – hogy is mondta? – írásművészet.

– Te voltál az egyértelmű választás – jegyzi meg Ninosz.

– Mégsem engem választott, nem igaz?

– Idővel biztosan megtette volna. Azért nevezte ki Dajjan-Assurt, mert megbízott benne. Húsz éven át harcoltak vállvetve.

– Dajjan-Assur csupán egy bizalmasa volt, semmi több, mi viszont a fiai. Ránk kellett volna bíznia a hadsereg irányítását.

– Azért szítottál lázadást, mert apa nem rád bízta a hadsereg vezetését.

– Te pedig a védelmére keltél.

– Így volt helyes.

Meredten nézik egymást. Az árulás napja óta nem beszéltek őszintén egymással.

Nyár vége volt, mint most. A nap sűrű, aranyló fényt árasztott. Az apjuk az északnyugati palotába hívatta őket, hogy tudassa velük, ezentúl Dajjan-Assur vezeti a csapatait. Jóravaló, erényes férfi volt, ezért is halt meg idejekorán. Assur egy szót sem szólt, Ninosz azonban látta rajta, ahogy az ábrázata elkomorul, és a dühtől alig bír uralkodni az arcvonásain.

Ekkor szétnyílik a sátor bejárata, és belép rajta Onnesz. Szinte tudomást sem véve Assurról egyenesen az urához fordul.

– Ninive és két másik város is megadta magát, Samsi-Adad.

– Sosem szeretted igazán, ha így hívnak – jegyzi meg Assur a név hallatán.

Onnesz figyelmen kívül hagyja a megjegyzést. Az arckifejezése semmit sem árul el a gondolataiból. Ninosz feláll, és kezét a vér szerinti testvére vállára teszi.

– Fogadd el, és ne öless le senkit! A vezetőiket hozd Kalhuba! Ott majd beszélünk velük.

Onnesz némán bólint, és távozik. Kintről súlyos léptek zaja és kiabálás hallatszik.

– Tényleg meg vagy róla győződve, hogy rendes ember vagy? – szólal meg Assur.

Ninosz felé fordul.

– Nem ezt hitetjük el mindannyian magunkkal?

– Onnesz biztosan nem. Az egyik legromlottabb alak, akit valaha ismertem.

– Pedig korábban tisztelted.

– Amikor még gyerekek voltunk. Azóta rideggé és kifürkészhetetlenné vált. Hogyan bízhatsz meg valakiben, ha nem tudod, mi jár a fejében?

Ninosz megvonja a vállát. Ezt a kérdést már ő is számtalanszor feltette magának, végeredményben azonban mindig ugyanarra jut: egyszerűen megbízik Onneszben.

– A bizalom nem mindig rossz – közli. – Apa is sokakban megbízott.

– Apa nem volt rá alkalmas, hogy uralkodjon.

– Mint ahogy te sem.

Assur elneveti magát.

– Mert te igen? Azelőtt oda se néztél, amikor valakit karóba húztak a várfalon. Sőt, megitattad a városon kívül megláncolt rabszolgákat.

– Nem feltétlenül gyenge az, aki nem kegyetlenkedik.

– Lehet, hogy abban az általad imádott Babilonban, abban az elátkozott kuplerájban így van. Vagy Izraelben, ahol a királyok azért imádkoznak az istenükhöz, hogy legyen hozzájuk irgalmas. Csakhogy ez itt Asszíria. Nem várjuk meg, hogy az ellenségünk előbb sújtson le ránk. A saját akaratunk szerint alakítjuk a világot, aki pedig nem hajlandó ezt elfogadni, azt elpusztítjuk.

Ninosz most már érti, miért kellett eljönnie. A lelke mélyén azóta tudta, hogy Onnesz tájékoztatta. Régóta tudja, hogy a családja kizárólag az erő nyelvén ért. Annak pedig, aki nem ismeri, nincs más választása, mint megtanulni.

Ninosz kivonja a kardját. Assur szeme elkerekedik. Ninosz a bátyja elé térdel. A két testvér arca majdnem összeér, mint amikor még egy ágyban aludtak, mert rettegtek a szellemektől, vagy amikor a sötéttől való félelmükben szorosan egymáshoz simulva egy sarokba bújtak.

– Nem érdekel, mint mondott apa – szólal meg Assur –, akkor is gyenge vagy, és mindig is az voltál.

Ninosz a bátyja torkára illeszti a pengét. Látja a nyakán lüktető eret, majd azt is, ahogy végigördül rajta egy izzadságcsepp.

– Legalább még élek.

A penge könnyedén elmetszi Assur gigáját. A férfi oldalra borul, miközben eleinte csak szivárog, majd ömleni kezd a sűrű, sötét vére. Ninosz becsukja a szemét.

Meddig áll egy palota, mielőtt romba dől?, kérdezi magától.

Meddig szereti egymást egy testvérpár, mielőtt harcolni kezdenek?

A folyó minduntalan megárad és kiönt.

A kezdet óta nincs semmi, ami megmaradt volna.