Fordította

Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sarah Pearse: The Wilds

Copyright © Sarah Pearse Ltd., 2024

All rights reserved.

Grateful acknowledgement is made for permission to reprint an excerpt from ‘The Cartographer Tries to Map a Way to Zion’ by Kei Miller © Kei Miller, 2014, published by Carcanet, reproduced by kind permission by David Higham Associates.

Borítóterv © Sean Garrehy – LBBG

Borítófotók © Arcangel, Shutterstock

Szerző portré © Rosie Parsons Photography

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024 by agreement with Johnson & Alcock Ltd.

ISBN 978 963 568 528 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szarka Károly

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

Apámnak,
a legkedvesebb és legbátrabb embernek, akit ismerek

A raszta azt gondolja, rajzolj nekem térképet arról, amit látsz,

aztán én rajzolok térképet arról, amit soha nem látsz.

Mit gondolsz, kinek a térképe lesz nagyobb?

Kinek a térképe mondja el a nagyobb igazságot?

Kei Miller: The Cartographer Tries to Map a Way to Zion

Prológus

A lakókocsi éjszaka kel életre: amikor égnek a lámpák, belengi a melegség, az a fajta meghittség, amitől burokban érzem magam. Lekerekíti a furgon kemény éleit: a tűzhely és a hűtőszekrény praktikus tömbjét, a mosogató mellett felhalmozott élelmiszercsomagokat.

De ez egyben az a napszak is, amikor a leginkább kiszolgáltatottnak érzem magam.

Amikor odakint az árnyékok elkezdik bekebelezni a tájat, a lakókocsi mindent elárul rólam, a fények pontosan megvilágítják, ki vagyok, mi mozgat. Nemcsak a tulajdonaimat – a könyveimet és a festményeimet –, hanem a tulajdonságaimat – a gyarlóságaimat és a rutinomat – is. Minden apró mozdulatomat.

Bár igyekszem nem gondolni rá, mégis ijesztő elképzelni, hogy néz ki a lakókocsi kívülről: kicsi, elszigetelt, az egyetlen kivilágított dolog a sötétben.

Kinézek az ablakon. A park már majdnem teljesen sötét; a fák csupán átlátszatlan foltok az égbolt előtt. Itt mintha gyorsabban kebelezné be az éjszaka a tájat, könyörtelenül elnyeli.

Még szürkületben is ez lett a kedvenc helyem a parkban, ez a kilátás: a völgyben kígyózó folyó, a mögötte tolongó fák, amelyek felnyomulnak a hegy lábánál fekvő falvakig. A felhőzet szinte állandóan a háztetők felett lebeg, mintha a házak levegőt vettek volna, majd egyszerre kifújták.

Visszafordulok, tekintetemet magára vonzza az asztalon előttem heverő papír.

Minden egyes vonallal, amit húztam, magamból hagytam egy-egy darabot. Első csókok. A rejtekhely a háztetőn. Tábortüzekkel teli mezők, amelyek izzóvá varázsolják az eget.

Egy pillanatra visszarepülök az érkezésemhez. Kiloccsant, ragacsos meleg sör. Nevetés.

Mosolygok. Lehervad.

Zaj hallatszott odakintről. Nem a nemzeti park szokásos hangja – madárcsicsergés, leveleket sodró szél –, valami szándékosabb.

A földön csoszogó léptek.

A lakókocsi belseje eleve kicsi, de hirtelen még kisebb lesz, a falak összehúzódnak, rám borulnak. A tér már nem otthonosnak tűnik, hanem zártnak, levegőtlennek.

Visszatartom a lélegzetem, és újra kinézek az ablakon.

A kinti sötétség nem árul el semmit. Csupán mozgó árnyak, egymás felé nyúló ágak halvány körvonalai.

De aztán csattanás hallatszik. Fém a fémen.

A bensőm mintha kétrét hajlana, majd még egyszer. Emlékszem, anya hogy hívta ezt: zsigeri origami.

Felállok, felkapom a papírt az asztalról, és kétségbeesetten körülnézek.

El kell rejtenem.

Ahogy lehajolok a szekrényhez, meglököm a polcot, és felborítom a sóőrlőt. A fedele nincs rendesen rácsavarva, és a só szétszóródik a padlón.

Amikor lassan felemelem a tekintetem, egy arcot látok az ablakban.

A testem azonnal megdermed. Vér, lélegzet, szív: semmi sem mozdul.

Az árnyak ellenére világosan látom: harag.

Veszek egy nagy levegőt, de meg sem próbálok menekülni. Nincs meglepetés, inkább lemondás.

Talán mélyen legbelül tudtam, hogy így végződik.

Talán már a kezdetektől meg volt írva minden.

Egy szörnyeteg elől nem lehet elfutni.

Ezt az első pillanattól tudnom kellett volna.

1
Kier

Devon, Anglia,
2018. július

A minap olvastam, hogy az utazni szerető emberekben van egy bizonyos gén. Egy igazi, tényleges mehetnékgén.

A tisztességes neve DRD4 7R, és ha minden igaz, befolyásolja a dopaminszintet, a kockázatvállalási hajlandóságot, vagyis alapvetően azokat a viselkedési formákat, amelyek az utazni szerető embereknél gyakoriak.

Azóta mindenkit alaposan megnézek, függetlenül attól, hogy milyen törzshöz tartozik – a luxusutazókat, a kultúrhiénákat, a lakókocsis nomádokat –, és elképzelem, hogy mindannyiunkban közös ez a zsivány-DNS.

Tegnap meséltem erről Zephnek, de csak nevetett. Azt mondta, az egyetlen közös bennünk az, hogy menekülünk valami elől. Vagy valaki elől. Jellemző Zephre, hogy melodrámát csinál belőle. A barátja szerint ilyen a séf énje. Ilyenek a kreatív emberek: az érzelem, a dráma táplálja őket.

A barátjának igaza van, azt hiszem. Zeph most csinálja a reggelinket, és minden mozdulata cikornyás, merész, nem hagy kétséget. Hangosan töri fel a tojásokat a serpenyő szélén, majd belepottyanja a paradicsommártásba.

Huevos rancheros. A kedvencünk. A legjobb, amit egy lakókocsiban főzni lehet. Zeph a tojáshéjat a szemétbe dobja, majd megdörzsöli a fejét, tenyere alatt serceg a szinte sörtére nyírt haj. A vonásai megenyhülnek, a nehezét elvégezte, a mártás már kész: áttetszővé pirította a hagymát, hozzáadta a paprikát, a csilit és a fokhagymát, majd a babérlevelet, a paradicsomot, a fűszereket. Jó sűrű lett.

Egy kanállal mer belőle, az ajkához emelve megkóstolja, mosolyog. Önkéntelenül én is elmosolyodom. Imádom nézni, ahogy főz; csak ilyenkor nem küzd valamelyik énjével.

– Mindjárt kész. – Érzi, hogy figyelem, egy hajdinás palacsintáért nyúl, és enyhén megsüti a másik főzőlapon lévő serpenyőben, amelyben már sistereg a zsír. – Éhes vagy?

– Éhen halok. – Kinézek a tengerre. A szellő sötétkék barázdákat szánt a türkizkék felszínen, bizonytalan vonalakat húz balról jobbra.

Úgy terveztük a lakókocsit, hogy a konyha kifelé nézzen, és megcsodálhassuk a kilátást. És ez a kilátás tényleg különleges. Bár már sokfelé utaztam, Devon partvidékének ez a szakasza mindig is a kedvencem marad: homokos és kavicsos apró öblök, rozsdavörös sziklák, na és fák, amelyek egészen a vízig nyomulnak.

Ebben a vízben tanultam meg úszni; ebben a vízben csókolóztam; ebben a vízben mostam le a sziklán lehorzsolt, véres térdemet. Akkor is érzem a ritmusát magamban, ha kilométerekre vagyok tőle.

Zeph dúdol az orra alatt, ahogy kikapcsolja a főzőlapot. A tojások elkészültek, a serpenyőt az asztalhoz viszi, a karján egyensúlyozva a palacsintákat és egy tálat a reszelt cheddarral.

Követem a mártással, az asztalra teszem, félretolom a térképet, amin dolgozom.

Sajtot halmozok a palacsintára, arra tojást és pörköltet kanalazok, majd mohón bekapom. Először a textúrát érzem, a ropogós palacsintát, a puha tojást, aztán robbannak az ízek, mint egy apró aromatűzijáték.

– Csodálatos. – Megtörlöm a számat, harapok még egyet.

Zeph elmosolyodik, kék szeme sarka ráncba fut. Ért ehhez; fog valamit, ami lehet teljesen hétköznapi, és olyasmit csinál belőle, ami szinte felrobban a szádban. Néhány évvel ezelőtt még séf volt, sikeres éttermet vezetett New Yorkban. Az volt a különlegessége, hogy húsos és vegán ételeket is csinált, jóval azelőtt, hogy a vegánság divatba jött volna.

Hamarosan csak az ő vegán kajáiról beszéltek az emberek. Egy ideig minden róla szólt. A Food & Wine magazin a legjobb új séfnek választotta, TEDx-előadást tartott, három egymást követő évben bekerült a Forbes legjobb New York-i éttermeinek listájára, és a James Beard Alapítvány még az amerikai Rising Star Chef címre is jelölte.

Mesélt nekem olyan hírességekről, akik az egész éttermet cakompakk lefoglalták, és olyanokról, akik inkognitóban jöttek, sapkájukat mélyen az arcukba húzva. Utánanéztem a neten, és több száz cikket találtam róla: bennfentes beszámolókat és kiemelt cikkeket, interjúkat és ismertetőket a közösségi médiában.

Egy időre az lett a szokás, hogy az emberek bemennek hozzá, és lefényképezkednek vele. Tipikus képek: rosszkedvű séf, túlságosan lelkes vendég, aki egy kicsit túl közel hajol.

És jól is nézett ki ezeken a fotókon; pont olyan izzadtan, ahogy kell, és olyan vicces, kilencvenes évekbeli fejkendőt viselt, aminek rikító mintája élesen elütött fehér ruhájától.

Szöges ellentétben azzal, amikor találkoztunk, amely időszakot ő mindig úgy emlegette: „lefelé tartó spirál”. Olaszországban voltam, Liguriában utazgattam. Ő éppen szünetet tartott. Nekem azt mondta, kiégett, de később megtudtam, hogy kirúgták.

Három évig egyik panasz követte a másikat, végül egy sous chef beperelte. Miután a sous chef majdnem levágta az ujját egy késsel, kórházba akart menni, de Zeph nem engedte el, azt mondta neki, csak ragassza össze. A jelek szerint ez volt az utolsó csepp a pohárban, miután a támogatói hónapok óta figyelmeztették, hogy vigyázzon a rossz sajtóra. Az emberek rosszfiút akarnak, de azért nem túl rosszat. A szuperragasztó-sztori vírusként terjedt, és az emberek ellene fordultak. Pária lett.

De nem nekem. Aznap este, amikor találkoztunk, teljesen elbűvölt. Kövér garnélarákot sütött grillen, és olyan sztorikat mesélt, amivel nemcsak megnevettetett, de apránként elrabolta a szívemet.

– Szóval, szeretném hallani a gondolataidat a térképről. – Előveszem a vásznat, leterítem az asztalra. A testvéremnek festettem, meglepetés-nászajándék a menyasszonyának.

– Gyönyörű. – Bekap egy villányi tojást. – Biztos, hogy a menyasszonya nem tud róla?

Megrázom a fejem.

– Azt hiszi, hogy csak az esküvői levélpapíron dolgozom.

Ez Penn meglepetése lesz neki, de nekem nem meglepetés, hogy Penn ezt kérte tőlem. Ezek a térképek… ez a kettőnk dolga, az enyém és a bátyámé.

A térképészet iránti szeretetem anyukám térképgyűjteményével kezdődött. A családja nomád volt, és mesélte nekünk, hogy utálta elhagyni a helyeket, amiket szeretett. Olyan helyeket, amelyekhez emlékek kapcsolódtak, és olyan helyeket, amelyek önmagukban is emlékek voltak. Kitalálta, hogy térkép formában magával viszi őket, hogy emlékezzen rájuk.

Gyerekkoromban órákig tanulmányoztam ezeket a térképeket, nyelvemen ízlelgettem a helységneveket, memorizáltam a földrajzukat, de egy idő után rájöttem, hogy noha meséltek a helyről, semmit sem árultak el magáról anyáról, hogy mit csinált ott, hol evett, hol táncolt, kit szeretett. Hogy mi lobbantotta lángra a szívét.

Ezért anya születésnapjára úgy döntöttem, hogy megfestem a mi városunk térképét: azokat a helyeket, ahol a lelkünk kis darabkáit hagytuk.

A nevezetességek nem kórházak vagy templomok voltak, hanem például a pékség, ahová anyával jártam, miközben Penn krikettezett. A nagyszüleim háza, ahol a karácsony játékban és nevetésben elevenedett meg. A strand, ahol úszni tanultam, ahová azért jöttem, hogy az utolsó normális beszélgetést folytassam anyánkkal, egy olyan hely, ami ha eszembe jut, azok a szavak még most is a fejem fölött lebegnek, akár a csillagok.

Nagyon tanulságos, amikor a barátaimmal megrajzoltatom a saját térképüket. Annyi mindent elárul arról, hogy kik ők, mit tartanak fontosnak. Rájöttem, hogy míg a legtöbb ember gyakorlati okból – megélhetés, ingázás – költözik valahová, a térképükön azok a helyek jelennek meg, amelyek belopják magukat a lelkükbe, azok a helyek, ahol úgy érzik, hogy igazán élnek. Hogy szabadok.

A munka ritkán jelenik meg, még azoknál is, akik amúgy azt mondják, hogy a munkájukért élnek. Ehelyett belerajzolják a szülői házat, az edzőtermet, amely a párjuk halála után az egyetlen kapcsolatuk lett a külvilággal, vagy a parkot, ahol minden pénteken a barátaikkal beszélik meg a világ dolgait.

Zeph még mindig a térképet vizsgálgatja.

– Már majdnem kész?

– Nagyjából, csak az utolsó néhány hely maradt. Hétvégén megmutatom Penn-nek, hátha van valami, amit még hozzá kell tennem.

Hallgat. Félretolja a tányérját.

– Most, hogy befejezted, elkezded a könyv grafikai munkálatait? – A hangjának éle van. Zeph a szakácskönyvről beszél. Luxuslakókocsis ételek, utcai ételek. Olyasmik, amiket két platnin is meg lehet főzni. Közös munka: az ő receptjei, az én illusztrációim.

– Persze. – Letépek egy darabot az utolsó palacsintából, beletunkolom a mártásba. – Valamit máshogy csináltál? Talán több fokhagymát tettél a mártásba? – Belemártom a villámat, látványosan megkóstolom.

A kés az, ami figyelmeztet: ahogyan a tányérhoz koccan.

Megdermedek.

– Máshogy? – utánoz engem. – Valamit máshogy csináltál? – Feláll, és megfogja a tányérját. – Hadd találjam ki. Nem tökéletes, ugye?

Az idő lelassul. Hirtelen mindennek élesen tudatában vagyok: a vér forró lüktetésének a halántékomban, a tányérja éles szögének, ahogy a padló felé billenti, a lecsorgó mártás vizes, rozsdás patakjainak.

Tudatában vagyok az arcom minden apró rezdülésének, mintha a megfelelő arckifejezés hatással lenne arra, ami ezután következik.

– Ha nem tetszik, tudod, mit csinálj… – Elmutogatja, hogy kidobja a tányért a lakókocsiból. A szavakat fintorgó mosoly kíséri, ajkát szorosan a fogaira húzza, tekintete ide-oda cikázik köztem és a tenger között.

Beveszem a következő falatot, majd rágok. Ne nézz a szemébe. Most ne. Ha nem mondasz semmit, nem csinálsz semmit, akkor semmit sem lehet félreérteni.

Ahogy a fejét rázva otthagy, emlékeztetem magam: Ez az, amit szeretsz: olyan embereket, akikben van tűz.

Mert ez az: ez a szenvedély eredménye. A szenvedélyé, amit egyelőre nem tud sehogy sem levezetni.

Ez a könyv jó ötlet. Szárnyalni fog. Ezt a kifejezést használja.

Szárnyalni fogunk, Kier. A kapcsolatunk, a könyv, minden szárnyalni fog.

2
Elin

Parque Nacional, Portugália,
2021. október

– Közel vagyunk? – Elin Warner megáll az ösvény tetején, tekintete végigköveti a keskeny utat, amely felfelé kanyarog a csúcsra.

– Igen, innen majdnem látni a lakókocsit. – Isaac, az öccse, felemeli a kezét, és mutatja. – Ott fent, jobbra, azok felett a fák felett.

Elin hunyorogva kémlel a távolba. Egy pillanatig nehéz megkülönböztetni az Airstream lakóautókat az árnyékkal teli domboldaltól, de ahogy a fény változik, megpillant egyet, amelynek fémoldaláról visszaverődik a napfény.

– Hadd találjam ki, a legjobb kilátás.

– A legeslegjobb.

Elin magába issza a látványt: hétszáz négyzetkilométeres portugál nemzeti park, amely négy gránithegyet is magában foglal. Hatalmas fenyő- és tölgyerdők, meredek völgyek, melyek drámai, sziklás csúcsokig emelkednek. Gyönyörű, egyszersmind ijesztő is.

Hatalmas, emberpróbáló vidék. A park minden lépéssel, minden kanyarral egyre többet tár fel: még több földet, még több fát, önmaguk visszhangjával pingpongozó hegyeket. Elint mindig is megrémítette ez a nagyságrend. Az olyan nagy helyek, ahol az egyes részletek elvesznek, és csak a tömeget látod.

Elin arra gondol, amit Isaac korábban mondott neki: itt emberek tűnnek el. Simán elképzelhető, hogy észrevétlenül nyeli el őket a park mélysége és szélessége.

Mennek tovább, követik a poros, bozótos ösvényt, amely felfelé kanyarog a dombon.

Isaac megy elöl, fokozza a tempót. Néhány perc múlva Elin mellkasában a szorítás tompa lüktetéssé erősödik.

– Várj, hadd szusszanjak egyet.

Isaac megáll, és a sarkán hintázik. Végigsimít a sötét fürtjein.

A gesztus annyira ismerős, hogy Elin egy pillanatra visszaugrik az időben. Újra gyerekek. Mindhárman. Minden rendben van a világgal.

Elin elhessegeti az érzést, a hátizsákjából előveszi a kulacsát. Felpattintja a kupakot, és nagyot kortyol.

– Jobb? – Isaac figyeli.

– Igen. Csak a bordám panaszkodik… sokat gyalogoltunk az elmúlt napokban. – Túl sokat, gondolja, és eszébe jut az orvos figyelmeztetése. Ne erőltesse meg magát.

Pont az ellenkezőjét csinálta. Amióta tegnap reggel megérkeztek a parkba, alig pihent: először túra a kunyhóhoz, a mai hosszabb meg a lakókocsihoz.

De szüksége volt erre. Minden egyes lépéssel, amit megtett, minden egyes dombbal, amit megmásztak, mintha egyre távolabb kerülne a devoni élettől. Az elmúlt néhány hónap… kemény volt. Egy nehézségekkel teli ügy, az első igazi ügye nyomozó őrmesterként, amióta megszakadt a karrierje, amióta szakított Will-lel.

Szüksége volt erre, és a legtöbbet akarta kisajtolni minden pillanatból.

– Biztos? Megállhatunk egy kicsit az utolsó szakasz előtt. – Isaac őt nézi, a szemében tétovázás. Ez így van, mióta megérkeztek a parkba: ha nem is tojáshéjon lépkednek, de szinte hivatalos udvariasság jellemzi a beszélgetéseiket, a helyett a viccelődés helyett, ami testvérek között elvárható lenne.

De ez természetes, emlékezteti magát Elin. Még mindig törékeny a kapcsolat közte és Isaac között.

Nyers és új. Néhány telefonhívást és üzenetet leszámítva egészen a közelmúltig eléggé elhidegültek egymástól. Négy év minimális kapcsolat, kínos beszélgetések. Ez az utazás… egy kis lépés, amit Elin nem akar elszúrni.

Mint legutóbb. A félresikerült utazás. Tavaly Elin meglátogatta Isaacet Svájcban, aztán a látogatásból az lett, hogy Elin végül Isaac menyasszonya, Laure meggyilkolásának ügyében nyomozott. Nem éppen ideális viszontlátás.

– Persze. – Éppen el akarja tenni a kulacsot, amikor mozgás támad pár méterre a tölgyfák között.

Egy hirtelen felvillanó szín.

Elin lassan kifújja a levegőt, ahogy egy szarvas száguld át az ösvényen: sötét folt a lombok előtt.

A megugrott pulzusa visszalassul, megkönnyebbülést érez, igen, de csalódást is; ostobaság volt azt hinni, hogy ha idejön, azzal elmenekülhet. Az elmúlt hónapokban azt keresi, mi bújik az árnyékban, és ez olyan automatikussá vált nála, mint a légzés.

– Ez a hely folyton meglep minket, nem igaz? – Isaac figyeli, ahogy a szarvas eltűnik az erdőben, nyomában lengenek az alacsonyan lógó ágak.

– Lépten-nyomon. – A park tele van ilyen trükkökkel: elhagyott épületek tűntek fel a fák között. Kavargó ködfoltok. Útszéli szentélyek, olyan színekkel, hogy eláll tőlük a lélegzeted.

Továbbindulnak.

– Sokat csinálod ezt, amióta kijöttél a kórházból? – kérdezi Isaac.

– Kicsit… lazábban azért. A futás ki van csukva, úgyhogy inkább gyalogoltam. – Oldalvást a testvérére sandít. – Én ugyanezt akartam kérdezni, de ahogy elnézlek, azt hiszem, tudom a választ.

– Igen. – Isaac mosolyog. – Sokat csináltam a nyáron… és futottam is erdőben. – Bagatellizálja, gondolja Elin, ahogy elnézi öccse lábán az izmok vonalait. Isaac valahogy masszívabb lett. Erősebb. – Tudod, Laure után sokat segített.

– Hogy vagy? – kérdezi tétován. – Tudom, hogy nem igazán beszéltünk róla.

– Alakulok. – Isaac hirtelen megfordul, és rámutat egy alacsonyan felettük cikázó madárra: – Valamilyen fecskének nézem – mormolja.

Még nincs itt az ideje, gondolja Elin a testvérét figyelve.

Nem fogja erőltetni.

Újra megismerni egymást… ezt nem szabad elsietni. Erőltetni. Ez az utazás erről szól: időt szánnak rá, kitapogatják az utat. A következő néhány hét csak a kettejüké.

A kettejüké és ezé, gondolja Elin körülnézve.

Az ösvény kanyarog, elágazik, majd ismét elágazik. Ágak hajolnak fölé, amelyek előrehúzzák, de közben vissza is tartják az embert. Rejtély, mint ennek a tájnak minden része.

Néhány nap elteltével az az érzése, hogy még a felszínt is alig kapargatja, mind Isaacnél, mind a parknál.

3
Kier

Devon, Anglia,
2018. július

– Ezek szerint nem kell kopogni.

Minden porcikámban szédülök. Ott áll a nyitott ajtó előtt, magas szárú tornacipőben, farmerban, kopott pólóban, széles mosollyal az arcán.

Az ikertestvérem, Penn.

Woody átrongyol a lábam között, majdnem hanyatt esem. Penn lehajol, megvakarja a hátát, összeszorítja a szemét, ahogy a kutya felugrik, hogy megnyalja az arcát.

– És velem mi lesz? – Nemcsak egy ölelést akarok, hanem magamba akarom szívni, magamhoz akarom olvasztani.

Felegyenesedik és átölel.

– Basszus, de hiányoztál.

– Dettó. – Egy pillanatig ölelem, majd szétválunk, és egymásra bámulunk. Mindig ez van, miután egy ideig külön voltunk. Intenzív vizsgálódás, próbáljuk kitalálni, hogy kimaradtunk-e valamiből. De attól eltekintve, hogy kicsit rövidebbre vágatta szőke haját, Penn nem változott semmit.

Megköszörüli a torkát, zavarba jön, mert látom, hogy könnyes a szeme.

– Nyámnyila. – Visszapislogom a könnyeimet.

– Zeph nincs?

– Úszik. Nemsokára visszajön.

Penn bólint.

– Milyen érzés együtt utazni valakivel? Az igazi sztorit akarom, nem a PR-dumát, amivel eddig traktáltál. Nehéz lehet, hiszen csak hozzám tudod hasonlítani, és mi ketten mindig is zökkenőmentesen…

– Ja, ja – forgatom a szemem, pedig Penn-nel utazni tényleg zökkenőmentes. Az első közös kempingezésünk Spanyolországban volt, a sziklák közelében. Sötétedés után érkeztünk, de reggel elképesztő látvány fogadott: partra csapódó hullámok, kék égbolt, ami mintha a végtelenbe nyúl volna.

Kempingezéskor a kora reggel mindig tartogat valami nyerset és különlegeset. Egy barátom szerint olyan, mintha magával a földdel dugnál. Annyira eggyé válsz a természettel, hogy az már testen kívüli élmény. Transzcendentális. A világ meztelen valója hatol be a legbelső énedig.

Egy házban ezt sosem tapasztalod meg. Mire megnézed a telefonod és megiszod a kávéd, már késő. Felkerül a szemellenző.

– Szóval, körbevezetsz?

– Naná. A faburkolat a mennyezeten és a padlón teljesen új… a konyhát az ajtó mellé tettük, hogy Zeph kiláthasson, amikor főz. – Penn végigsimít a kezével a fapulton. – A konyha méretre szabott. – Rámutatok a főzőlapra, az alatta lévő fiókokra, a pult alatti sütőre, a mosogatóra és fölötte a polcokra, megpakolva olajokkal és fűszerekkel.

– És az alvórész itt van hátul.

Bedugja a fejét, és felnevet.

– Kitalálom: ez a te ötleted volt. – A könyveim számára fent kivájt kuckóra biccent.

A vezetőfülke felé mutatok.

– Az is. Az első ülések forgathatók, és ha ezt az íróasztalt kifordítod, rögtönzött iroda jön létre. – Megmutatom neki a többi hackünket. A gázfőző. Gélpárnák, hogy az edényeink és poharaink ne essenek le utazás közben. Hűtőszekrény, vízmelegítő, csészehorgok. A fali könyvtár a könyveinknek és térképeinknek.

Gyorsan beszélek, túl gyorsan, mert a tekintete alatt minden kicsit kisebbnek, silányabbnak tűnik. Nem miatta. Nem ő ítélkezik, hanem én. Összehasonlítom a folyótorkolatnál álló viktoriánus lakásukkal. Vágyom a jóváhagyására, arra, hogy ne csak tetsszen neki, de a féltékenység szikrája is felcsillanjon, mert ez igazolná, hogy jól döntöttem.

De nem csillan; ehelyett Penn kedves. Túl kedves, túl szívélyes. Erőltetett kedvesség, és ez rossz jel. Fel-felkiált, túlzásba viszi. Mindent imád. Ennyire senki sem szerethet egy gélpárnát. Sőt, még a saját házába is akar, elkéri a linket.

A túlzott lelkesedés szánalmat leplez; sajnálatot érez irántam. Sajnálja, hogy harminchárom évesen nem tudok megállapodni, és ezt próbálja leplezni.

Felegyenesedik, és beüti a fejét a plafonról lelógó növénybe, ami erre vadul leng előre-hátra.

– És nem lesztek klausztrofóbiásak?

Végre egy kritika. A vállam megereszkedik a megkönnyebbüléstől.

– Csak ha nem jöttök ki egymással. – Reszelős nevetés.

Penn és én megfordulunk. Zeph visszatért, póló nélkül, törülközővel a dereka körül. Mosolyogva nyújtja a kezét Penn felé.

– Örülök, hogy végre találkozunk, és bocs, hogy csak most jövök, én… – A hangja elhal, ahogy szünetet tart, és egyikünkről a másikra néz. – Nem egypetéjűek, de… Nem is tudom…

Az emberek gyakran mondják ezt. Annak ellenére, hogy Penn majdnem két fejjel magasabb nálam, és pasi, van bennünk valami közös, amit a fotókon nem igazán lehet megragadni. Ahogy mosolygunk, ahogy a szemünk sarka ráncba fut, ahogy a szemöldökünket összevonjuk, amikor koncentrálunk. Szeretem azt hinni, hogy ez a rengeteg együtt töltött idő miatt van, hogy tudat alatt tükrözzük egymást. A gének és az idő alkímiája együtt.

– Sör? – kérdezem, de ahogy megfordulok, megbotlom Zeph lábában. Kínos táncot járok, miközben próbálok nem elesni.

– Mit is mondtál arról, hogy nincs klausztrofóbia? – Penn nevet, és látom, hogy a tekintete végigsiklik Zeph tetoválásain.

Zeph megfeszül. Nem mindig érti, ha viccelnek vele.

– Csak azért, mert itt vagy – mondom gyorsan. – Amikor Zephfel ketten vagyunk… működik.

– Ugyan már, nem lehet minden oltári frankó. – Penn vigyorog. – Szeretem Milát, de ha napi huszonnégy órában együtt lennénk egy ekkora helyen, tutira mindketten kiborulnánk.

Megvonom a vállam. Nem érti az egésznek a változékonyságát; azt, hogy a lakókocsi más lesz, amikor kettőnél többen vagyunk benne. A tér összezsugorodik. Zeph meg én kialakítottunk egy ritmust, hogy ne kerüljünk egymás útjába.

– Megoldjuk. – Zeph témát vált. – Szóval hogy halad az esküvőszervezés? Már biztos a célegyenesben vagytok.

– Hála istennek. Senki sem kerül ki élve, ha ez így megy tovább.

– Ilyen rossz? – nevet Zeph.

– A részletek csinálnak ki. Amikor el kell döntened, hogy pontosan hány virág legyen az egyes csokrokban. – Penn mosolyogva néz ránk. – Szóval… ti következtek?

A kérdés a levegőben lebeg, majd Zeph megrázza a fejét.

– Még nem tartunk ott. Még csak… – rám néz – mennyi is? Kilenc hónapja vagyunk együtt? Tíz? Az semmi.

Penn megfeszül. Tudom, hogy ez a hozzáállás kiakasztja. Utálja a különcöket. Különösen a férfiakat. A miénkhez hasonló gyerekkor ezt hozza magával.

Kínos csend telepszik ránk. Végül Zeph hangosan megroppantja az ujjperceit.

– Akkor én megyek zuhanyozni. Mindjárt jövök. – Végszó. Még egy dolog, amit a furgonban megtanulsz: hogy mikor kell teret adni egymásnak.

Pennre nézek, és veszek még egy sört a hűtőből.

– Menjünk ki.

Leülünk a furgon előtti székekre, Woody leheveredik mellettünk, és szemléljük a kilátást. Az öböl ívének közepén parkoltunk le, ami egyszerűen gyönyörű: szikrázó víztükör, fenségesen ívelő part, amelyet fákkal borított sziklák védenek, amiket még nem tett tönkre a területfejlesztés.

Meghúzom a sört.

– Szóval, milyen itt? Sok a dolgod?

– Az volt, de az elmúlt hetekben megfogyatkoztak a turisták.

– Főszezonban? – Figyelem a mellettünk elfutó nőt. Könnyedén halad a part feletti sziklás ösvényen; kecses, ritmikus mozgás, a rövidre vágott szőke haj minden lépésnél a homlokába libben.

– Nem hallottad?

Megrázom a fejem, tekintetem visszavándorol a partra. Leégett napozók. Úszók. Három vitorlás fehér nyomdokvízzel.

– A csónakos gyilkosságok? Két lányt megöltek a tengeren. A hajócsavar szétroncsolta őket. – A szeme a vízen siklik. – Az egyiküket nem messze innen találták meg. Úgy gondolják, hogy Hayler a neve.

Megborzongok.

– Szóval talán nem ideális hely szerelmesek számára.

Penn elkapja a tekintetem.

– Akkor ti szerelmesek vagytok?

– Kíváncsiskodsz?

Vigyorog.

– Talán.

– Ugyan már, tudom, hogy alig várod, hogy ítéletet mondhass. – Megvakarom Woody fülét.

– Nehéz megmondani néhány perc után, de… – Kifújja a levegőt. – Nem mondtam volna meg, hogy együtt vagytok. Kicsit… feszültnek tűnik.

Egy ütem késéssel válaszolok.

– Jó ember, Penn, tényleg. És… összeillünk. – A hangom emelkedik.

Penn rám néz. A levegő sűrű és nehéz közöttünk, mint egy szivacs. Szeretném kifacsarni, hogy kiadja magából a súlyt.

A sör összegyűlt a doboza tetején. Felszürcsöli.

– Ne törődj velem. Tudod, milyen vagyok, amióta anya… ha megismerkedsz valakivel… aggódom.

Anya. Nagyot nyelek.

– Nem ellenőrizhetsz mindenkit.

Penn ferde mosollyal néz rám.

– De megpróbálhatom. – Kinéz a tengerre. – Szóval, szombaton jössz hozzánk, ugye? Megmutatod nekünk a levélpapírt?

– Igen. Holnap veszem át a végső terveket a városban. És… – Elhallgatok. Megjelent Zeph, most már felöltözve, kapucnis pulóvert húzott a rövidnadrág mellé.

– Van még egy hely? – kérdezi.

– Van, de kénytelen leszek robbantani a bulit. – Penn felhajtja a sörét, feláll. – Jobb, ha indulok. Mila főz.

– Biztos? – Ahogy felállok, Zeph átkarolja a derekamat, és magához húz. Ezt akkor csinálja, amikor más férfiak közelében vagyunk, ezzel jelzi a területét. De ahogy a keze megpihen a gerincemen, és az ezüst karikagyűrűk a bőrömbe mélyednek, csak arra tudok gondolni: Ő a testvérem.

Penn arca megrándul, mintha olyasmit látott volna, ami nem tetszik neki.

– Ja, megyek. – Hangosan összenyomja a sörösdobozt.

Zeph előrelép.

– Elveszem.

– Nem, nem terhellek vele. Van fent egy kuka. Szombaton találkozunk. – Penn elmosolyodik, de a beszédének ritmusa nem tetszik. Túl lassú. Túl kopogós.

A kutya utánaered, de visszahívom.

Hallom, ahogy a távolodó Penn ujjai között kínlódik a sörösdoboz, a fém hangos, véletlenszerű pukkanásokat ad ki magából.