© Csillag Péter, 2026

Előszó © dr. Ringer István

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó: Fortepan / Bojár Sándor

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Szarka Károly

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 398 1

TARTALOM

Előszó

I. Szabad levegőn

A labda velünk van

Futballindiánok

A játék szabadsága

Az utolsó menedék

A bakonybéli lányok titka

Levegőt a hobbistáknak!

II. Tiszta tekintettel

Lányommal a meccsen

Kisvakond álmodik

Playstation-futball

Meztelenítés

Vissza a természeteshez

Punk’s not dead

III. Hátsó füvesek hangja

Futballpályák vonatablakból

Mennyi a megyei?

Népi–urbánus meccs

Rekviem egy ácsolt sorfalért

A csaholci eset

Üzenet Makkoshotykáról

Volt egy Harisnyagyár

IV. Hazai pálya

Vizet a Hortobágyra!

Cigánykerék a kátyúban

Futbalkoholizmus

Körúti futballhajnal

Kolozsvár levegője

V. Porrá lett dicsőség

Játszani a játék miatt

Halhatatlanok klubja

Költözés

Tisztelet és Respect

Apai levelek

Szobrok árnyéka

VI. Megalkuvás nélkül

A kidobott futballvers

Szerkesztőségi aranytartalék

Dávid parittyája

Offside

Retró reklámblokk

Hétköznapi futballszleng

VII. Művészet másként

Az utolsó szent rítus

A dédapák asztalánál

Egy festmény titkai

Olvasónaplóm

„Egy pohár friss vizet!”

Tribünök emléke

„Én az intimitást keresem a sportban, nevezzük most »kis sportnak«, amely minden kényszer és rekordvágy nélküli vállalkozás, és amely szerintem költői tett.”

Örkény István

ELŐSZÓ

Létezik olyan vélemény, amely szerint a publicisztika műfaja a sosem volt éthoszokhoz szóló sekélyes énekek világa, s köszönőviszonyban sincs a bennünket körbevevő szikár valósággal. Bár az ilyesfajta általánosításokat mindig kellő távolságtartással figyelem, a kötet címének olvasásakor azért valóban támadt bennem némi aggodalom. A szabadságról az antikvitástól napjainkig majdnem annyian és majdnem annyit írtak már, mint a szerelemről. Szép számmal akadtak és akadnak viszont olyanok is, akik – fittyet hányva több ezer év ez irányú emberi erőfeszítéseire – magabiztosan állítják, hogy valójában egyik sem létezik: mindkettő csupán illúzió. Köztük elismert neurobiológusok is előfordulnak, akikre azért érdemes odafigyelni. Lehet, hogy nekik van igazuk, de talán mégsem véletlen a szerelem- és szabadságkeresők világviszonylatban is kiemelkedően magas száma. Lehetséges magyarázatként kínálkozik, hogy a keresésben sokszor éppen annak reményteljes folyamata a legjobb, függetlenül attól, hogy végül megtaláljuk-e azt, amit keresünk.

Egy nyughatatlan, már-már konokságba hajló szabadságkeresgélés az, ami áthatja Csillag Péter itt egybegyűjtött írásait. Ez a kötet olyan, mint egy filmsorozat, amelyben a főszereplő epizódról epizódra nekifut, hogy megtalálja a szabadságot – a futballban. Mondhatnánk, persze, hogy kár volt a gőzért, Bob Marley már régen megmondta: a mindennapi korlátok alól való felszabadulás egyetlen lehetséges módozata, ha futballozik egyet az ember. A világhírű reggae-zenész kelléktárában közismert módon egyebek is rendelkezésre álltak ahhoz, hogy időnként elérhesse a teljes szabadság szféráit (persze, a neurobiológusok itt megint közbeszólnának, hogy az olyasmi csupán illúzió), ám azokat a mondatait, hogy „a futball egy minden mástól különálló univerzum”, vagy hogy „a futball maga a szabadság”, talán még azok is ismerik, akik valamilyen sajnálatos projekcióból fakadóan utálják ezt a játékot.

Hiába fedezte fel Bob Marley – s persze korábban számosan olyanok is már, akikre kevesebb figyelem hárult – a futballban rejlő teljes szabadságot, Csillag Péter mégis újabb, hitelesítő kutatásokba kezdett. Extrémebb helyeken is, ahol elsőre talán nem is hinnénk, hogy a témában akad bármi keresnivaló. Pedig akad, hiszen a futball kínálta szabadságot, ha tudjuk (vagy legalábbis hisszük), hogy pontosan hogyan is néz ki, megtalálhatjuk a Bakony erdőrengetegeiben, a márianosztrai börtönben, a kolozsvári Bulgakov kávéházban, Pasolini filmjében, a falusi pályák körüli futballszlengben, a költészetben és irodalomban, az öt és felesben vagy éppen a bőr alá került vörös salakban. Csaknem mindenhol tehát, kivéve a modern futballstadiont, amely – ahogyan arra a kötet alcíme is utal – egyfajta árnyékként vetül a mindinkább elsorvadó, szinte már kizárólag zárványaiban megtalálható, csupán antropológiai módszerekkel vizsgálható, szeplőtelen amatőr futballra. Amely, abban a valójában, ahogyan többen is elképzeljük, talán sosem létezett, mindössze költők és álmodók lelkében él – meg persze az itt olvasható publicisztikákban. Illúzió csupán, akár a szabadság és a szerelem. Ami körbevesz minket, az a repohárból kortyolt, uniformizálódott, szikár futballvalóság, sajnos biztosan nem illúzió, mert ahhoz túlontúl közönséges és kommersz. A futballban történő szabadságkeresést persze ebben a helyzetben sem szabad feladnunk, de jó tudni, hogy mindig velünk van a választás lehetősége.

„Ha meg akarsz ismerni, futballoznod kell ellenem” – Bob Marley mondta ezt is. Azért tényleg nem mindegy, hogy kivel, hol, s pláne miféle céllal „futballozunk” az életben. Ez a választás a mi szabadságunk, s ehhez nyújt megbízható iránytűt ez a kötet.

Dr. Ringer István
A Petőfi Irodalmi Múzeum
Kazinczy Ferenc Múzeumának
igazgatója

I. FEJEZET
Szabad levegőn

A LABDA VELÜNK VAN

„A sportba csak azért nem kell politikát vinni, mert benne van” – jegyezte meg 1948-ban Münnich Ferenc, a Ferencvárosi Torna Club elnöke, Budapest rendőrkapitánya, a Magyar Népköztársaság Minisztertanácsának későbbi elnöke. Mostanság, amikor a magyar futballválogatott társadalmi szerepe túlfűtött közéleti viták témája lett, a csapathoz fűződő személyes viszony pedig sok esetben világnézeti beállítódás függvénye, nem árt tisztázni: igaza volt-e Münnich Ferencnek?

Könnyű a kérdésre gúnyos, beletörődő, felháborodott hangsúllyal vagy éppen cinkos mosollyal rávágni: természetesen. Hogyne lett volna igaza, amikor a politika és a labdarúgás már a huszadik század első éveiben, de legkorábban az 1910-es évektől kezdett átkószálni a másik térfelére (1919 őszén Friedrich István személyében korábbi válogatott futballista ült a miniszterelnöki székben), és a politikai nyilvánosság szereplői már száz éve felismerték, hogy a tömegeket mozgató, érzelmekre ható, identitásformáló sportág alkalmas saját üzeneteik hathatós közvetítésére. Nem véletlen, hogy a labdarúgáshoz egyébként nem különösebben vonzódó Horthy Miklós kormányzó a fellelhető források szerint tizenkét futballmérkőzésen bizonyosan jelen volt, és a díszpáholyban feljegyzett társalgások alapján a nemzetközi találkozókat diplomáciai kapcsolatépítésre használta. Idővel sötét felhők gyülekeztek a pályák fölött, a világháború előestéjén a Magyar Labdarúgó-szövetség élére belügyi miniszteri biztost ültettek, a Gidófalvy Pál-korszakban a futballvezetőség névleg is elveszítette önállóságát. Olyan furcsaságok is előfordultak, hogy az 1944-ben Magyar Kupa-aranyérmes Ferencváros elnökeként a zsidók deportálásáért közvetlenül felelős belügyminiszter, Jaross Andor köszöntötte a győztes futballistákat. Fellélegezni sem jutott idő, a háború utáni évek kommunista térnyerése gátlástalanul érvényesült a sportban is, a viszonyokról mindent elmond, hogy a külföldre igyekvő Szűcs Sándor válogatott újpesti labdarúgót 1951-ben alattomosan csapdába csalták, és elrettentő példát statuálva felakasztották. Addigra a stadionokban is új rend született, a hagyományos egyesületek átszervezése, átnevezése, átfestése durván sértette a klubhűségesek lelkét, a Kispestből Honvéd, az Újpestből Dózsa, az MTK-ból Textiles, Bástya, majd Vörös Lobogó, a Ferencvárosból ÉDOSZ, utóbb Kinizsi lett. Azazhogy, miként Ferdinandy György írta Egyfordulós bajnokság című, kegyetlenül valószerű novellájában: „Nem lett Édosz a Fradiból. Mondhatott akármit az újság, Édoszról itt az Üllői úton senki se beszélt. Az új idény nyitányán is a hajrá, Fradi zúgott, talán még dacosabban, mint a tavalyi bajnokság diadalmas napjaiban. […] A hatalom bevetette a megfélemlítés valamennyi eszközét, jaj a csapatnak, ha játszik, jaj a bírónak, ha győzni hagyja a zöld-fehéreket, és főleg: jaj a B-középnek!” És a cselekmény középpontjában álló apa 1950 őszén, a fiával a stadionból hazafelé tartva, a Kerepesi temető kőfala mellett kimondta: „Minden nagy dolog lent kezdődik, az alapoknál. Hazugságra, csalásra nem épülhet sem egy ország, sem egy futballcsapat.”

Azért csak megpróbálták. Barcs Sándor, az MLSZ elnöki tisztségét 1950-től 1963-ig betöltő sportvezető ismerte el az 1990-es évek végén: „Az Aranycsapat maga volt a politika. Az Aranycsapat győzelmeit ugyanis a rendszer győzelmeinek kellett beállítani, mint ahogy az élsportot is azért dotálták, mert úgy tartották, hogy egy kiemelkedő olimpiai szereplés óriási külpropagandát jelent a rendszernek. Kortársaim ezt ugyanúgy tudják, mint én.”

Az említett kortársak voltak azok, akik maximumra tekerték a futballpropaganda hangját 1953 késő őszén, az angolok ellen aratott 6:3-as londoni győzelem után, ők íratták meg a másnapi Népsportban (a Magyar Népköztársaság Minisztertanácsa mellett működő Országos Testnevelési és Sportbizottság lapjában) a lelkesítő szavakat a dolgozó népnek, az országszerte szervezett „6:3-műszakok” résztvevőinek: „Mennyi esztergapad és hány méter szövet lesz ebből a győzelemből…” Még Feleki László, a magyar sportsajtó egyik legnagyobb alakja, a széles világlátású, humanista gondolkodású és kritikus szellemű újságíró is együtt énekelt a szürke kórussal. Idézet Kilencven perc című meccsregényéből: „Elképedve olvastuk a vereségtől elalélt és józan ítélőképességüktől megfosztott angol újságok fellegjáró jelzőit: csodalények, felsőbbrendű emberek. Mintha nem tudták volna elképzelni, hogy közönséges emberi halandók zúzták ízzé-porrá az angol válogatottat. Pedig a magyar labdarúgók húsból és vérből való, jókedvű, tehetséges fiúk. De felsőbbrendű a társadalom, amelyben élnek, s amelyre támaszkodva vívták ki a nagy győzelmet. Nem szükséges világbirodalom a sportbeli sikerhez. Az egyik lap keservesen panaszkodott, hogy a magyar sport évi tízmillió font támogatásban részesül, az angol pedig… Nincs pénz a sportra, kell a pénz hajóra, tankra, repülőgépre, atombombára, kenyai fejvadászatra…”

Ugyanezt a Feleki Lászlót háromnegyed évvel később, az 1954-es világbajnoki döntőn elszenvedett vereség után, bíráló cikke miatt csúnyán félreállították, leváltották főszerkesztői tisztségéből. Akkor már a felbőszült, magát becsapva érző pesti nép villamost borogatott, kirakatot zúzott be, dühödt tehetetlenségében addigi hőseit, az Aranycsapat tagjait fenyegette. Kibukott az állami dicsszólamok hazugsága, rászakadt a festett égbolt a futballcsillogástól elvakított, nyomasztó valóságban élő magyar társadalomra. A 6:3 ördögi vonása ez is: miközben a hétköznapi nehézségeit feledő ember Puskásék felemelő sikereiben, külföldi hódításaiban élhette ki kielégítetlen szabadságvágyát, a rendszer ugyanezekkel a győzelmekkel tartotta érzelmi satuban a tömegeket és erősítette saját hatalmi pozícióját. És ha bővült, változott és néhány élénkebb színnel gazdagodott is a sportpolitika palettája, a kapcsolat megmaradt, a következő évtizedek példái alapján tévedés azt feltételezni, hogy futball és politika összefonódásai véget értek a vérvörös ’50-es évekkel.

Münnich Ferenc megfigyelésének tehát kétségtelenül igazat lehet adni, a racionális történelemszemlélet és helyzetértékelés ezt diktálja, mi több, naivitás az ellenkezőjét állítani. Ám talán vagyunk még néhányan, akik minden józan tapasztalat ellenére hiszünk a politikamentes futballban, sőt csak a politikamentes futballban hiszünk. Abban a futballban, amely természetes erejénél, közösségépítő szerepénél, identitásteremtő képességénél fogva átütőbb minden aktuálpolitikai szándéknál, amelyből nem születik sem esztergapad, sem textilgyári szövet, amelynek eredményeire vagy kudarcaira nem kell pártcédulát ragasztani, és amely éppen a hétköznapok szellemi lövészárkainak vonalait teszi nevetségessé. Nem kérdés, az elvakult futballőrület éppoly veszélyes, mint a közéleti sértettségtől vezérelt, zsigeri futballgyűlölet. Furcsán hangzik esetleg, de a magyar válogatott kínálta közös élmény attól egyedülálló, hogy még a politikai harcok ellenében is képes egységet teremteni, különbözőségeket feledtetni, a szétszabdalt társadalomnak szívmelengető összetartozás-érzést nyújtani. Bizonyos fénytörésben annak látszhat, az eredményjelző tábla mégsem választási cédula: a magyar válogatott nem az x-re játszik.

Ott van riasztó példának az 1953-as londoni diadal utóélete, amelynek történelmi kontextusban értelmezhető üzenete, utókorra rótt felelőssége részben éppen abban áll, hogy a futball tömeghatásaival játszani nem szabad. Nekünk, a kritikus tömegnek pedig leckét adott arról, hogy a legnagyobb érzelmi kilengések idején is érdemes megőriznünk józan értékítéletünket. Nehogy aztán kiderüljön, hogy a 6:3-műszak soha nem érhet véget.

A Sport-Világ című pesti lap az egyre népszerűbb sportág képzeletbeli utazása kapcsán már 1904-ben szólt az aggályokról, a félreértett közéleti szerepvállalásról: „El a földről a világűrbe, a végtelenbe, az isteni tökéletesség felé. Podgyászunk nincs, csak a football-labdát visszük magunkkal, azt is csupa pietásból, emblémaképpen, mert mi már rég túl vagyunk azon, hogy football-sportot űzzünk, itt hagyjuk ezt a játékszert a földieknek. […] Nekünk kicsinyes szórakozás ez már, nekünk valami más kell, nagyobb, eszményibb, izgatóbb: nem a football-játék, hanem a football-politika.”

Azóta eltelt több, mint százhúsz év, és ha a játék tisztaságát, érintetlenségét és közös élményeinket féltjük, a régi edzők tanításába még mindig reménykedve kapaszkodhatunk. Ők hajtogatták a pálya szélén: „Ne felejtsétek, a labda velünk van!”

FUTBALLINDIÁNOK

Ha nem vakítja el a szemet az elit stadionok csillogása, van mit nézni a labdarúgás világának árnyékos szegleteiben is. Egy trieszti könyvesboltban akadt a kezembe Marco Stoini Paura di giocare – Il calcio che non ci piace piú (Félelem a játéktól – A futball, amely már nem tetszik nekünk) című kötete. Címlapján foszladozó régi bőrlabda képe, a fülszöveg hevenyészett nyersfordításban: „Az olasz társadalom mindenre kiterjedő jelenségként érzékeli és éli meg a labdarúgást, pedig maga a játék egyszerű, ösztönös, sőt éppen ebből kovácsolt magának tőkét világszerte. A torz megközelítés és a sportkultúra elhanyagolása számos gondot megmagyaráz. Félelem a játéktól – szól a könyv címe. Hogy ez mit jelent? A futball elvesztette ragyogását, mert elhomályosult lencsén keresztül szemléljük, és aláaknázott pályán zajlik. Mindenki beszél róla, mindenki ismeri, mindenki elmerül benne, mert fogódzót, társadalmi menedéket, és nem utolsósorban üzletet kínál. A játékra hatalmas terhek nehezednek, önmagában nem is bírja el őket, ezért kell olyan felépítményt kialakítani köré, amely képes megtartani a kolosszális súlyokat. Az eredmény egyfajta ökoszörnyeteg, olyan, amelyet legjobb lenne lerombolni. Persze itt szó sincs arról, hogy bármit is elpusztítsunk. Egyszerűen csak azt szeretnénk, hogy térjünk vissza az alapokhoz, ahol labdát rúgni egyet jelent a valódi sportolással, az egészséges kedvteléssel, a családi időtöltéssel, egyúttal az igazi szakmával is. Kezdjük a gyerekektől! Túl gyakran tapasztaljuk, hogy éppen az ő játékuk sérül a leginkább, mert a felnőttek a saját nézőpontjukból, a saját elképzelésük szerint akarják őket alakítani. Tudatlanságuk bizonyítja, hogy még a labdarúgás is olyan tevékenység, amelyhez meghatározott készségek és kulturális értékek szükségesek, nem az önjelölt mindentudók terepe. Ha képesek vagyunk magunkon változtatni, a futball is változhat: soha nem volt még ennyire kívánatos hátralépni.”

A könyv szerzője, az Olasz Labdarúgó-szövetség kötelékében dolgozó utánpótlásedző nem ok nélkül érez késztetést a visszafordulásra. Érdemes megállni, megnézni, hol is hagytuk el a lelkünket, ahogy az indián példázat tanítja. Amikor a történet szerint Amerikában megépítették a vasútvonalat a rezervátumon keresztül, az őslakosok is kíváncsian nézegették a furcsa jelenséget. Az indián felült a vonatra, gyönyörködött a tovasuhanó tájban, száguldott át a prérin, ismerkedett az idegen civilizáció adta ajándékkal, majd leszállt valahol, és leült némán az állomás padjára. Valaki megszólította, megkérdezte, hogy miért nem megy tovább. Mire az indián így felelt: „Várom, hogy utolérjen a lelkem.”

Vagyunk néhányan indiánok a futballban, akik úgy érezzük, a futball lelke, a játék természetes szelleme valahol elmaradt, tán a külvárosi pályákon, a faluszéli mezőkön, az amatőr korszak gentlemanjei között, vagy egyenesen a napfényes gyermekkorban. Mi meg csak üldögélünk az állomás kopott kispadján, és kapkodjuk a fejünket az elzúgó, ismeretlen vonatok után.

A futballindiánok meséinek világszerte egész irodalma van, magam is több kitűnő könyvet, albumot, tanulmányt ajánlottam már a peron szélén maradt várakozók tollából Brazíliától Németországon át Oroszországig. A Képes Sport hasábjain például Micky Kerr Angliában megjelent, Football, the People’s Shame című, reformkiáltvánnyal felérő kötetéről adtam számot 2025-ben: „A modern futball identitásválsága és jelentésvesztése sohasem volt annyira szembetűnő, mint manapság, és az állításnak a példátlan szórakoztatóipari terjeszkedés sem mond ellent. A játék elárulása, a piaci érdekek gátlástalan kiszolgálása, az óriáscégek, oligarchák kénye szerinti hagyománytiprás mind többekben kelt felháborodást, főként a sportág ősi lelkületét oly sokáig hűségesen ápoló Angliában. A józan problémaészlelés, az elemi tiltakozás és az előremutató megoldási javaslatok könyve a Repeater tavalyi kiadványa, amelyben az egyébként Leeds-szurkoló brit komikus, Micky Kerr rajzolja fel a megjavított világ alapjait – drukkolunk neki…”

Ez a drukkolás természetesen szubjektív álláspont, sokan vannak ugyanis – sőt, globális fogyasztói tömegek tartoznak a vonulathoz –, akik szerint nincs mit javítgatni, mivel el sem romlott semmi. A futball soha nem látott szórakoztatóipari és technikai fejlettségi szintre ért, a piaci bővülés lehetőségei a jövőben is határtalanok, zakatol a gépezet, dübörög az üzem, robognak a vonatok. A száguldó szerelvény ablakából integetők elégedettségét tiszteletben tartva, ám egy percig sem irigyelve olvasom tovább a padon Marco Stoini könyvét. „Szeretett családom után a futball következik az életemben. Annyival, de annyival tartozom neki, és továbbra is minden nap új ihletet, éltető erőt, teljes értékű létezést ad nekem. Számtalan hibám közül az egyik mégis ez: a futball megőrjít, ám minden, ami körülötte forog, közömbössé tesz. Nem tudok már lelkesedni a világáért.

A szerencsés profi, aki a gyermek álmodozó szemével nézi a meccset, fokról fokra átadja helyét a kritikus megfigyelőnek, ahogyan idővel a pályákat is széttapossák. Szabad szurkolónak tartom magam, a játéknak drukkolok. Lehet, hogy furcsa vagyok. De ne állítsa senki, hogy a futball világa nem lett azzá. Nem szabad hagyni, hogy a gyerekek játékát bepiszkítsák a felnőttek, meg kell védeni őket, mielőtt a társadalom végérvényesen elrontaná a gyermekkor világának ízét.”

Eszembe jutottak a kritikus utánpótlástréner szavai Rómában, a Campo Gerini nevű legendás külvárosi pályán, ahol 2025 tavaszán volt szerencsém eltölteni egy délutánt. Gyerekmeccseket játszottak a fél évezredes vízvezetékromok árkádjai mellett, a régi időkből megmaradt földes terepen, amely az előző napi esőzés után meglehetősen sáros-tócsás állapotban fogadta az alsóbb osztályú római csapatok kölyökjátékosait. Lelket melegítő, üdítő élmény volt megtapasztalni, hogy létezik még ilyen 2025-ben: tiszta és őszinte játék a legegyszerűbb körülmények között. Miután az olaszországi örökségvédelmi rendelkezések miatt tilos tájidegen fejlesztéseket megvalósítani a romok környékén, a klasszikus római pálya – amely Federico Fellini Az édes élet című, 1960-as filmjében is felbukkan – csodálatos módon védettséget nyert a legszebb futballtereket elcsúfító veszedelemmel, a műfüvesítéssel szemben. A természetközeli sportélmény kiváltságos résztvevőit nézve pedig óhatatlanul felötlöttek bennem az előző nemzedékek meséi a grundokon, tereken, mezőkön vívott szenvedélyes meccsekről. Erősítette a párhuzamot, hogy a bölcs helyi szabályok szerint a római kölyökligában U12-es korosztályig nincsen bíró, így a játékosoknak a sportszerűség jegyében egymás között kell tisztázniuk a vitás helyzeteket, a moderálásban legfeljebb az edzők segíthetnek. Az utánpótlás-nevelés örök félreértését, az edzők, szülők és játékosok hozzáállását is torzító görcsös eredménykényszert pedig úgy kerülik ki, hogy nem vezetnek tabellát, a mérkőzések alakulásánál fontosabb a játék öröme.

A Campo Gerini-kaland másfél hetes olaszországi futballtörténeti utazásomnak volt a része, öt városban fordultam meg a kint töltött napok során, és érdekes módon valahogy mindenütt előkerült a Marco Stoini könyvében megfogalmazott ellenérzés a modern labdarúgás jelenségeivel szemben. Triesztben Bruno Gasperutti sportújságíró friss könyvének bemutatója fordult keserédes nosztalgiázásba, Bariban a nemzetközi filmfesztiválon bemutatott, Tommaso Maestrelli edző életéről szóló dokumentumfilm világított rá az emberi dimenzió háttérbe szorulására, Anzióban a csapatukat a Vasasról elnevező sportbarátok idézték fel a nincsteleneket segítő futballmisszió elveszett értékeit, Torinóban pedig a hajdani korszakos edző, Egri-Erbstein Ernő 99 éves lánya, Egri Zsuzsanna beszélt arról, hogy mit is jelentett valaha a futball olasz elnevezésében a „gioco”, a „játék” kifejezés. Kosztolányi Dezső idevágó szavaival: „Csak a játékban igazán ember az ember, csak ez felel meg szabad szellemének. A labdarúgó órákig rohan, izzad, anélkül, hogy elfáradna, mert csak játszik. Ha ennek az izommunkának mondjuk a negyedét kellene elvégeznie más téren és más céllal, akkor összerogyna.”

Ülünk az állomáson Kosztolányival, Egri Zsuzsannával, Marco Stoinivel, Micky Kerr-rel és sok-sok vonatból kiszállóval, türelmesen várakozunk, egyre csak lesve a mögöttünk hagyott sínpárt.

A JÁTÉK SZABADSÁGA

Kezembe került a Börtönújság, a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokságának hivatalos lapja, a kortárs magyar sajtó egyik legizgalmasabb kiadványa. A 124. évfolyam decemberi számában a Makula György bv. ezredes főszerkesztő nevével fémjelzett újság friss híreket, érdekességeket közöl a magyarországi börtönök mindennapjairól. Megtudhatjuk például, hogy 2022-ben a szegedi elítéltek órarendet rajzoltak az elsős általános iskolásoknak, a pálhalmai börtönben hangoskönyv készült a dunaújvárosi kórház gyerekosztályán fekvőknek, Baracskán műveltségi vetélkedőt és népdaléneklési versenyt rendeztek, a Heves Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet fogvatartottjai pedig a Virágos Magyarországért környezetszépítő verseny jó pontjaként kitakarították az egri Érsekkertet. Könnyű elmerülni a sokoldalú és feltűnően szépen tördelt lap ezerféle tartalmában, Arany János költészetétől a helyesírási útmutatón és a hitéleti tanácsadáson át a könyvajánlóig számos rovat megfér egymás mellett, és a kellemetlen közérdekű tájékoztatás sem marad ki: külön oldal magyarázza a központilag szabályozott, 18 Celsius-fokos börtönhőmérséklet hátterét és velejáróit (a hirdetmény többlet meleg ruházatot ígér minden fogvatartottnak).

Futballról is esik szó a hasábokon, még ha nem is a hagyományos értelemben. Az úgynevezett börtönszínház társulata Várnagy Andrea Liszt Ferenc-díjas zeneművész támogatásával a különböző intézetekben tíz színdarabot adott elő a tízparancsolat témakörében, és a Szegedi Fegyház és Börtönben bemutatott Ne ölj! című darabban fontos szerep jutott egy labdarúgónak is. A társulat saját ismertetője a cselekmény hátterére is rávilágít: „A külvilág szemében a fogvatartotti társadalom olyannak tűnhet, mint hajósoknak a jéghegy. A vízfelszín feletti rész jól látható, és mint ilyen, könnyen megítélhető, ugyanakkor ez a nagy egésznek csak egy töredéke, ahogy mondani szokás, csak a jéghegy csúcsa. A víz alatti része viszont hatalmas, és a tapasztalatlan hajósok számára ismeretlen veszélyeket hordozhat. A hideg, ismeretlen mélység bemutatásához nyújtott remek platformot a Tízparancsolat című projekt.”

Hideg, ismeretlen mélységek pedig a futball viharos óceánjában is érzékelhetők. Amikor a 19. században a keménykalapos, bajuszos brit gentlemanek népszerűsíteni kezdték a futballt,aligha sejtették, hogy játékuk majdan egy magyar vidéki börtön Ne ölj! című színművéhez szolgáltat kitűnő alapot, de – mint tudjuk – a labda gömbölyű. Bár rendkívüli módon érdekelt volna maga a produkció, a Csillagbörtönben tartott előadás a körülményekből adódóan úgymond zárt körű volt, így csupán a Börtönújság beszámolójából következtethetek a drámai cselekményben rejlő feszültségre. A beszámoló kétségtelenül figyelmet ébreszt: „A történet szerint Csillag József újságíró egy bűnügyben gyűjt információkat, miközben az apja, akivel nem tartja a kapcsolatot, gyilkosságért ül börtönben. Az események két szálon futnak, az egyiken az újságíró és az elítélt apa kapcsolata, a másikon egy léha futballsztár bűnügye tárul a néző elé. A két szálat a tudósító köti össze.”

Ahogyan most, ebben az írásban is Csillag riporter kapcsolja össze a börtön és a labdarúgás világát, amely csak látszólag áll távol egymástól. Személyes (látogatói) tapasztalatból tudom, hogy rács mögött a játék más értelmezést nyer, a szerepe nem ugyanaz, mint odakint, a színdarabot ihlető léha futballsztárok vagy éppen a tisztességes, elhivatott sportemberek körében. Először Márianosztrán, a Hátsó füves országjáró sorozat 2015-ös indulása idején volt alkalmam belülről megismerni egy büntetés-végrehajtási intézet viszonyait, és az akkori riportban egyebek mellett szó esett a börzsönyi intézmény sporttörténeti büszkeségéről is: 1966 és 2010 között a falak között működött a híres labdavarró üzem, amelyben az 1970-es évekbeli csúcsidőszakban évente 80-85 ezer futball-labdát is gyártottak a rabok. Meséltek a börtön nevelő-motiváló céllal megrendezett házi bajnokságáról is, amelyben a különböző körleteket olyan csapatok képviselték, mint a Láncszem, az Anonimok vagy a Gólrablók. Végül külön engedéllyel és szigorú megkötésekkel interjút készíthettem három futballozó elítélttel. Közülük az akkor már öt és fél éve Márianosztrán raboskodó, 28 éves István így foglalta össze a benti salakos pálya vonzerejét: „A foci segít visszaidézni a szabadon töltött időt, kicsit kinti embernek érezhetjük magunkat. A szürke zárkából kilépve felszabadultságot ad.” Miután megjelent a cikk, egy online hozzászóló megjegyezte: „Inkább mezítláb, vasgolyóval a bokájukon kéne nyomniuk…”

A bűnelkövetőkkel szembeni helyes társadalmi hozzáállásról lehet és talán érdemes is vitatkozni, azonban fontos szempont a bennfentes hozzáértők tapasztalata. Éppen a márianosztrai cikkben hangsúlyozta annak idején Szép Tamás őrnagy, reintegrációs tiszt: „A laikus azt gondolja, hogy ha a háromszoros gyilkos és az embercsempész pályára lép, valami rendkívülinek kell történnie. Mi inkább az emberi oldalt nézzük, azt, hogy a fogvatartott a neki szánt fejlődési úton meddig jutott el. A kívülálló felmordulhat, amikor meghallja, hogy a börtönben futballoznak, és nem követ fejtenek. A sportnak azonban olyan szerepe van itt, amely segít elérni az általunk kitűzött célokat. A jutalmak és fenyítések rendszerében a sportolási lehetőség motivációs erővel bír, akár a hétköznapi munka során is. Ha valaki sikeres a csapatsportban, azt mutatja, hogy képes együttműködni, a feladatára összpontosítani, és van kitartása.” Hasonló tanulságokkal szolgált a 2017-es Hátsó füves-riport a Tiszalöki Országos Büntetés-végrehajtási Intézetben, valamint a 2019-es az Aszódi Javítóintézetben: a futball vonzereje, a játék öröme, felszabadító élménye, a csapathoz tartozás felelőssége kivételes eszköz, ha a cél az ösztönzés, a nevelés, a társadalmi szabályok újratanítása. Ugyanúgy, ahogyan a fejezet elején említett börtönszínház is segíthet az együttműködés, a csapatmunka, a helyes önértékelés kialakításában, az egyéni tehetség kibontakoztatásában. Vagy hogy egy közelebbi, sportos példát említsek: a Sátoraljaújhelyi Fegyház és Börtön fogvatartottjai 2022 óta társadalmi jóvátételi munka keretében tervezik, formázzák, festik a míves plaketteket, varrják, díszítik az alkalmi csapatzászlókat, amelyeket a megszűnt falusi csapatokat megmozgató kezdeményezés, a Hátsó füves futballmentő túra helyszínein a csapatok és a vendégek emlékbe kapnak. És nem tudhatjuk, hogy a falak mögül így nem éppen egy falubeli küld-e személyes ajándékot kinti lakóhelye közösségének, a társadalmi visszatagozódás jelképes, mínusz egyedik lépéseként.

Mottót jellemzően cikk elejére illik szerkeszteni, ezúttal az idézet mégis a végére kívánkozik. A téma távolinak tűnhet, ám bármily furcsa, a magyar labdarúgás születéséről szóló, százéves szövegben már megbújik a kulcsgondolat. A „teremtés könyve”, Földessy János 1926-os, A magyar futball és a Magyar Labdarúgók Szövetsége című kötete szerint: „A »rúgó labda«, amely addig csak mellékes kedvtelése volt a tattersaali, Orczy-kerti és szénatéri atléták és tornászok zártkörű társaságának, vagy be volt szorítva néhány iskola torna-udvarának szűk keretei és a »tornajátékok« bilincsei közé, a levegőre, önállóságra vágyott. És a Millennáris-pálya homokján megszületett a magyar futball szabadsága.”

A megfogalmazás nem is lehetne pontosabb: a futball azóta is szabadságra tör, szabadságot varázsol, sőt a futball maga a szabadság.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Nunito Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License