Max Seeck

HÁLÓBAN

Copyright © Max Seeck, 2020

A mű eredeti címe: Pahan verkko

Original edition published by Tammi publishers, 2020

Hungarian edition published by agreement

with Max Seeck and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Huotari Olga

This work has been published with the financial assistance of

FILI – Finnish Literature Exchange

ISBN 978-963-324-897-3 (papír)

ISBN 978-963-324-898-0 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ottónak és Fransnak

Prológus

Akifumi néhány centivel feljebb hajtja az ingujját, és kihúzza a konyhasziget egyik fiókját, ahol saját helye van az ezüst evőeszközöknek. Kis és nagy kések, villák az előételekhez és a főételekhez. A steakkések külön. A desszertkanalak is. Négy pár fém evőpálcika. Néhány teatojás, végükön rövid lánc lóg. Stílusos. Elegáns.

– Nem maradtál éhes, Asuna? – kérdezi Akifumi, és a szeméhez emeli az ezüstvillát. A nyélen egy sötétebb folt látszik. Idegesítő szépséghiba, tekintve az egyébként szinte tökéletes miliőt és terítést – olyan, amelyet könnyen helyre lehetett volna hozni, például fluoridos fogkrémmel.

– Nem – feleli a lány, és keresztbe teszi a lábát. Akifumi utasítására úgy ült le az ágyra, hogy nem törölte meg a száját. Basszus, milyen fiatalnak néz ki ez a kis kurva.

Akifumi kivesz egy tányért a dobozból, és megrakja az asztalra készített ételekkel: marhasülttel zöldborsos mártásban, sóban pácolt lazaccal, fokhagymás burgonyával, salátával és kenyérrel. Akárcsak egy szokványos esküvői svédasztal, vagy egy stadion páholyának kínálata; azonban az apró részletek – a szerviz, a minőségi evőeszközök és a csillogóan fehér, karcmentes tányérok – fényűzővé varázsolják az összképet. Az asztalra teszi a tányért, hangos pukkanással kinyitja a pezsgősüveget, és tölt a poharába. A felhajtott dupla whisky még mindig égeti a torkát, és ettől rá-rátör a gyengeség, arca izzad a műanyag álarc alatt.

– Te ebből nem kapsz – mondja, és megpöccinti körmével a poharat. – Iskolás lányok nem ihatnak alkoholt. Tiltja a törvény.

A saját szavait hallva érzi, hogy egyre jobban felizgul.

Asuna nem iskolás lány. Természetesen nem az. Viszont elég fiatal ahhoz, hogy úgy nézzen ki. Akifumi keze ökölbe szorul, és összeszorítja a fogát.

Rohadt kurva.

Akifumi a nyakát nyújtogatja. Nem, mégsem éhes. A pohár pezsgőt egyetlen kortyra felhajtja.

– Hol jársz iskolába, Asuna?

A lány habozni látszik, és épp, mikor válaszolna, Akifumi az ajkához emeli az ujját. Pszt.

– Tulajdonképpen… Ne beszélj többet – súgja, és behajlított mutatóujjával magához hívja a lányt. – Gyere ide. Gyere csak ide.

A lány megigazgatja rövid szoknyáját, és magas sarkú cipőjében odatipeg.

Akifumi mélyet lélegzik, beszívja a friss narancsillatot, ami távol-keleti utazásokat, a tűző napot és a napozókrémet juttatja az eszébe. Aztán megfogja a lány haját, és a copfjainál fogva a padló felé húzza a fejét.

– Csináld újra, Asuna. Csináld újra, bazmeg, de most aztán érzéssel!

Utána pedig abba a betonfalba verem a koponyádat.

1

NOVEMBER 23., SZOMBAT

Lisa Yamamoto megvárja, hogy a lift ajtaja becsukódjon. Ezután hosszan kifújja a visszatartott levegőt. Leveszi az orráról a fekete keretes Prada napszemüvegét, és vet magára egy pillantást a falon lévő nagy tükörben. Az alapozó eltakarja a stresszt és a fáradtságot, de örömöt nem tud varázsolni a szemébe. Nyomát sem látni annak a túláradó lelkesedésnek, melyet a legmenőbb finn rapper – vagy bármely előadóművész – lemezbemutatójára szóló meghívó néhány éve még kiváltott volna belőle. Most leginkább bosszús; bánja, hogy indulás előtt nem ivott otthon valamit, amitől magabiztosabbnak érezné magát – a pezsgőnél erősebbet. Igaz, biztosan lesz olyan a vendégek között, akitől megkapja, amire szüksége van. Elég lesz, ha a megfelelő pillantással néz valakire, és egy jó flesst garantáló adaggal sétálhat be a női mosdóba.

Megnézi magát a tükörben; edzett teste a Hervé Léger tervezte bézs színű, keresztvállpántos ruhában nőiesen formás. A külseje legalább rendben van. Tulajdonképpen egész jól állnak a dolgok, és ura a helyzetnek: az este csak pár közös fotót kell csinálnia az ünnepelttel, és talán néhány videósztorit is más nagyágyúkról. Figyelembe véve, hogy kinek a lemezbemutatójáról van szó, garantáltan jelen lesz Helsinki celebjeinek a krémje.

Hallja, hogy retikülje oldalzsebében rezeg a mobilja. Nyilván megint Jason. Már harmadszor telefonál. Hagyj már békén. Lisa elfordul a tükörtől, és ránéz a lift digitális kijelzőjére. Négy. Öt. Hat.

A lift rövid dallamot játszik, és egy pillanat múlva kinyílik az ajtaja. A fülkébe basszusgitár lüktető dübörgése és beszélgetés moraja áramlik be, melyet felkiáltások és harsány nevetések ritmizálnak.

Lisa a ruhatárhoz vezető vörös szőnyeg felé néz, ahol néhány vendég várakozik virágcsokorral vagy ajándékba hozott italokkal a kézben. Nobodyk, senkik. Szerencsére nem kell megismerkednie velük.

Sahib, a portás, akit már évek óta ismer, látja, hogy kilép a liftből, és visszafogottan bólint.

Lisa elhalad a nagy üvegfalak mellett, ahonnan pazar kilátás nyílik a napok óta eső áztatta háztetők feletti panorámára. Távolabb az ünnepélyesen kivilágított Hotel Torni mini Empire State Buildingként magaslik Helsinki alacsony sziluettje előtt. Az utcai lámpáktól és az épületek ablakaiból kisugárzó fényektől minden csillog. A sötét városra még nem hullott le a fehér hótakaró.

– Hát jó estét – köszönti a fehér pólót és fekete zakót viselő, széles vállú, kopasz ajtónálló, és lesegíti Lisáról a műszőrme-műbőr kabátot. Egy, a ruhatárból épp távozó pár megáll néhány méterrel távolabb, és sugdolózni kezd, minden valószínűség szerint róla. Volt idő, amikor Lisa élvezte a vadidegenek érdeklődését. Mostanra már csak zavarja. Mit vizslatnak ezek?

– Mi újság? – kérdezi Lisa Sahibtól, miközben leteszi retiküljét és cipőstáskáját a ruhatári pultra. Leveszi a fekete, fehér csíkokkal díszített Superstarját, és bebújik a plusz tíz centit biztosító, csillogó bézs magassarkúba.

– Jól beindult a buli – feleli higgadtan Sahib, a fogashoz viszi Lisa kabátját és edzőcipőjét, majd odanyújtja neki a gyűrött ruhatári bilétát, ami bizonyára több ezer vendég izzadt kezében járt már.

Lisa érzi, hogy rezeg a telefonja. Vagy egész idő alatt csöngött. Előássa a mobilt, a kijelzőjére pillant és lenémítja. Csessze meg.

– Köszönöm – villant egy gyors mosolyt a portásra.

– Aztán óvatosan ám, sok itt a rosszfiú – jegyzi meg Sahib kacsintva. Lisa újabb mosollyal válaszol, bár valójában elviselhetetlennek érzi a férfi gyámkodó flörtölését.

A vörös szőnyeget sötét függönyök szegélyezik, amelyek között fotósok vakui villognak. Az előtérben az éjszakai mulatók jellegzetes szaga terjeng: az évek során a padlóba, szőnyegekbe, függönyökbe beivódott parfüm, alkohol és dohányfüst keveréke, amit a tatarozások sem tudtak megszüntetni. Egy Lisa számára ismeretlen női portás résnyire húzza a függönyt, és ő belép a nightclub magas, csarnokszerű termébe. Mindenhol trendi eleganciával öltözött helsinkiek. Élénk színű frizurák, talányos sminkek és feltöltött ajkak, kisportolt testeket hangsúlyozó, méret után készült ruhák és blézerek, félig ironikus hipszterbajuszok és nyírt szakállak. Lisa megáll, és a futballkapu méretű fotófalat nézi, ahová nagy hévvel irányítják a vendégeket.

– Yamamoto! – kurjantja egy női hang. Egy szemüveges, jó húsban lévő újságíró az, Lisa a nevére nem emlékszik, pedig valamikor minden bizonnyal adott neki interjút.

– Szia! – köszön neki Lisa, és gondosan begyakorolt mosollyal elővillantja fehér fogait.

– Ugye csinálhatunk rólad egy rövid cikket…

Lisa a nő mögött álló fotósra pillant, akinek a nyakában egy délutáni lap személyi kártyája lóg. A cikk biztos legit,[1] és jó reklám lesz a blogjának.

– Előbb csinálok egy felvételt ott a falnál.

– Hát persze. Itt várunk.

– Oké. Klassz – bólint Lisa, és elfordul, hogy megöleljen egy angolul beszélő fiút, bár halvány gőze sincs, találkozott-e vele valaha is. Hi! Good to see you. Yeah, talk to you soon![2]

Miután kiszabadult az ismeretlen lelkes és émelyítő, arcszeszszagú öleléséből, szinte megigézetten indul a fotófal felé, és beáll a rövid sor végére.

Nézi a homályos termet, az emberek hullámzó sokaságát. Az arcok egy része ismerős, egy része ismeretlen, legnagyobb része pedig valahol a kettő között. Halvány emlékek, távoli felvillanások a helsinki éjszakából. BTCsSz. Beszélget, táncol, csókolózik, szexel. Tipikusan pont ebben a sorrendben. De emlékszik olyan esetekre is, amikor a beszélgetés után rögtön a szex következett. És néha ugyanazt az eredményt elérték beszélgetés nélkül is.

Messzebb, a terem hátsó részében másfajta tömeget lát: vakuk villognak, férfiak és nők egymás vállára támaszkodva állnak felváltva a kamerák elé. A zsivaj középpontja maga az ünnepelt, a csillogó smokkot és cilindert viselő Kex Mace’s, igazi nevén Tim Taussi. A huszonhat éves rapper előző évben kiadott, popos hangzású hiphopalbuma Spotify-történelmet írt: Finnországon kívül a többi északi országban és Németországban is felkerült a streaminglistákra.

– Menj a képbe, Lisa! – szól egy teleobjektíves fényképezőgépet tartó nő, és Lisa a nagy pókot ábrázoló lemezborító elé lép. Kex Mace’s. Spider’s Web.[3] A vakuk csak egy pillanatig villognak, szinte kínosan rövid ideig. Tavaly még álmában is vakuk fényét látta. Köszönöm szépen! Lisa szabad. Jó látni téged, Lisa! Vidám estét! A mosolyok majdnem valódinak tűnnek, de a mögülük sugárzó hidegség nem marad rejtve Lisa előtt. Úgymond társasági szeme van, több tucat ilyen esemény fejlesztette ki. Igazából senkit sem érdekel, ki vagy, csak az, hogy milyennek látszol, és mit képviselsz. Némelyeket kizárólag az, jöhet-e egy szopás az utóbulin hajnali ötkor, amikor már minden üveg kiürült és a kis nejlonzacskókból kiszívták az utolsó grammot is.

A következő program egy pohár pezsgő beszerzése a tálcáról, amelyet a fekete inges, sárga csokornyakkendős pincér tart kesztyűbe bújtatott kezében.

– Vigyázz, nehogy belegabalyodj a hálóba! – szólítja meg Lisát az ízléstelenül rövid szoknyát és a melle közét láttató topot viselő reklámlány. Egy műsorfüzetet nyújt át neki, és rákacsint.

Vigyázz, nehogy belegabalyodj a hálóba! Kurvára mesterkélt és a végletekig kommersz. Mindössze néhány perce van itt, de legszívesebben már most sarkon fordulna és lelépne. Bátorításra van szüksége, fehér hóra,[4] porra, már előbb, mint gondolta. Keres valakit, aki segít a helyzeten. Teme, Sakke, Taleeb… Ezek a megbízható fejek nyilván eljöttek, csak nem látni őket a több száz arc között.

Aztán érzi, hogy kihagy a szívverése. Megint itt van: a férfi zsebre tett kézzel áll a nagy panorámaablakok előtt. Vádló, mélyre ható tekintete pontosan olyan, mint korábban. Lisa gyorsan megfordul, és a bárpulthoz indul, de tudja, a férfi le sem veszi róla a szemét.

[1] Törvényes, legális.

[2] Helló! Örülök, hogy látlak. Hamarosan beszélünk.

[3] Pókháló.

[4] Kokain.

2

NOVEMBER 27., SZERDA

A fülhallgatóban az En Vogue Free Your Mind című száma zúg, a futásapplikáció visszajelzése szakítja meg. Barátságos női hang mondja be a szöveget, de ugyanaz a lélektelenség sugárzik belőle, mint a rögzített információból: A megtett út öt kilométer, átlagsebesség óránként tíz egész két tized kilométer. A zene folytatódik. Jessica Niemi mélyen beszívja a friss levegőt. Az első éjszakai fagyot követő reggel illatát érzi: a lehullott levelekét és az olvadó pocsolyák felületéről, a nap sugaraiban párolgó dérét. A vékony jég megtörik az edzőcipő ruganyos talpa alatt.

Jessica szinte repül, lépései könnyűek. Hosszú szünet után néhány hónapja kezdte újra kocogva megtenni az utat a munkahelyére; összetört teste ellenkezése miatt már többször felhagyott ezzel. A hasogató ízületekre, a térdébe nyilalló fájdalomra, a lábszárába és a lábujjaiba kisugárzó sajgásra nem hatnak a gyógyszerek. Most mégis megy a futás, és a fájdalom sem jelentkezik. Persze vissza fog az még térni valamikor, mindig így történt. Addig azonban élvezni akar minden lépést, minden endorfinözönnel végződő erőfeszítést. Így utólag hihetetlennek tűnik, hogy a kocogás hirtelen ötlettől vezérelve kezdődött. Előző felettese, Erne Mikson temetése után hetekig egyfajta kábultságban volt, otthon ült, és gondolatban az eseményeket pörgette. Mígnem egy napon felhúzta az edzőcipőt, és kirohant az enyhe tavaszi levegőre. Forrest Gump-stílusban, jegyezte meg később viccesen a kollégája, Jusuf.

A Töölönkatutól a pasilai rendőrszékházig három és fél kilométer a távolság, az útvonal a Töölönlahti-öböl partja mentén, a Téli kerten és az Állatkerten át a Központi parkba vezet. Hogy megduplázza a távot, gyakran – mint ma reggel is – a laaksoi lovaglópályánál jobbra fordul, és a sziklás erdei ösvényeken fut egészen a ruskeasuoi hobbikertekig.

Elhalad a lovaglóiskola mellett, ennek az északkeleti oldalán található a Helsinki Lovasrendőrség is. A magas fák alatti homokos út gyengén van megvilágítva, a villanyoszlopok meglehetősen távol állnak egymástól; a lovarda kivilágított udvara hirtelen erdei sötétséggé változik. A fák koronái között nagy madár repül.

Hé, hallassz má’?

Jessica hátranéz, de az ösvény üres. Nehéz megítélni, valóban hallotta-e a kiáltást a fülhallgatóban dübörgő zenén át. Ráadásul gyakran hall képzelt hangokat futás közben: szavakat, kiáltásokat. A hangok már olyan régóta követik, hogy nem is mindig figyel rájuk.

Állj meg!

Most azonban túl valóságos a hang. Jessica kiveszi egyik füléből a fülhallgatót, és ismét hátrapillant a válla fölött. Még éppen látja a magas alakot és a feléje nyúló nagy kezeket, amelyek megragadják a széldzsekije szélét. A férfi teljes súlyával ránehezedik, és ledönti a földre. Jessica arca a jeges sárba, a ragacsos levelek közé nyomódik.

– Hallgass ide… – mondja a férfihang.

Alkohol bűze csapja meg Jessica orrát. Feneke combok közé szorul, a támadó ráült a derekára, ujjai a nyaka köré fonódnak. A vodkaszagot árasztó száj közvetlenül a fülébe morog. Aztán a férfi a hátára fordítja. Jessica most látja vöröslő arcát, de nem ismeri fel. Éles vonások, sűrű bajusz – negyvenes, ápolatlan, arca egy alkoholistáé. Jessicának eszébe jut, hogy néhány perce elhaladt a kocogópálya szélén ülő bőrkabátos alak mellett, aki a padon egy műanyag flakonból ivott.

– Szenteste – suttogja a férfi. – Szenteste.

Jessica csodálkozva bámul rá. Biztosan zavarodott. Szentestéig még egy hónap. A férfi ujjai az állát szorítják. A másik kezével a csuklóját fogja.

Jessica összeszedi minden erejét, térdével igyekszik eltalálni a férfi lába közét, de a disznó a súlyával blokkolja a térdét, és valószínűleg annyira részeg, hogy nem is érzi a tökét.

Jessica hallja a fülében a pulzusa lüktetését. Mély lélegzetet vesz. A durva salak felhorzsolja az arcát, a szeme sarkából látja a fagyos homokot és a rothadó faleveleket. Kiálthatna segítségért, de az erdő közepén most éppen senkit sem látni. A távolban valaki az ugató kutyáját hívja.

– Szenteste – ismétli a férfi most a fogát vicsorgatva. – Szenteste.

Jessica ujjhegyeivel eléri zsebe mélyén a kisméretű spray-t, amely a finn törvények szerint lőfegyvernek számít. Mostanában mindig magánál hordja. És egy pillanat múlva a férfi nagy adag borspermetet kap a szemébe. Az alkoholgőzös szajkózás egy rövid, hitetlenkedő csendet követően fájdalmas ordításba csap át. Jessica szabad öklével állon vágja, újra és újra, a férfi felső fogai letörnek, szájából vér folyik sápadt arcára. Szorítása enged. Hihetetlen sebességgel fordul le Jessicáról, és rohan be az erdőbe.

Jessica levegő után kapkod, és nagy nehezen feltápászkodik. Vérzik a jobb kézfeje.

A férfi eltűnt. Jessica még hallja, ahogy távolabb, az erdő sűrűjében ropognak a töredező faágak.

Nem engedi le a kezét; készenlétben tartja a spray-t egy újabb támadás esetére. Vár, hallgatja az erdőből kiszűrődő hangokat. De a férfi nem tér vissza.

A telefonjáért nyúl, és felhívja a rendőrkapitányság központi számát. Miután megadta a diszpécsernek a támadó ismertetőjeleit, kocogva elindul visszafelé, ezúttal óvatosan. A megtett út hat kilométer, átlagsebesség óránként kilenc egész egy tized kilométer.

3

Jessica átlép a küszöbön, és az ajtófélfának támaszkodik. A rendőrség mosdójában vett forró zuhany után megizzadt, sötétkék ingje a hátára tapad – lopva lazítgatja a derekánál, az öve alatt. A támadó állát csépelő jobb keze pokolian fáj, meg kellene röntgeneztetni az üzemorvosiban.

– Csukd be az ajtót, Niemi – mondja Helena Lappi főfelügyelő, és mutatóujjával a vezeték nélküli egéren kopogtat. Rossz szájízzel ejti ki Jessica vezetéknevét. Jessica becsukja maga mögött az ajtót, amitől kisebbnek látszik a szoba. Parfümillatot érez, amely drága és hivalkodó szappanra emlékezteti.

Helena Lappi – belső körökben, bizalmasabban Hellu – továbbra is a számítógép képernyőjére mered, így Jessicának alkalma nyílik körbenézni. A szoba nagyrészt ugyanolyan, mint Erne idején: minimalistán sivár fülke, fehér falai szinte könyörögnek a szürkeséget megtörő formákért és színekért. A reluxák az ablakok felső szélén lógnak, a konnektorok négyesével türemkednek ki a falból ott is, ahol semmi szükség áramra. Az iroda intézményszerűsége és sivársága külön kategória. Ennek ellenére csak most, Erne nélkül érzi nyomasztónak, lélektelennek: az egész osztályt a szívével bevilágító valaki nincs többé.

– Nem volt még időnk rendesen beszélgetni – kezdi Hellu, és int Jessicának, hogy foglaljon helyet.

Jessica leül, kezét összekulcsolja az ölében, és a negyvenet nemrég betöltött nő barna szemébe néz. A szőkére festett, rövid haja nem igazán passzol hozzá.

Az erőszakos bűncselekmények részlegének vezetői posztján Erne halálát követően nagy volt a mozgás. Az első jelölt – a nyugdíjkorhoz közeledő sörpocak – csak addig a néhány hónapig volt a helyén, amíg sikerült biztonságba helyeznie magát az Országos Rendőr-főkapitányság parancsnokságán. A második szép csendben tűnt el, miután nagyjából ugyanennyi ideig töltötte be az állást; megbízható forrás szerint a malátawhisky döntötte le a lábáról. Az itallal tartó hosszú barátság a folyamatban lévő válóper mellett végzetes szerelemmé mélyült. Klasszikus eset.

Hellu viszont a jelek szerint nem megy sehová. Sugárzik belőle az ügybuzgóság és a pozíciójával járó magabiztosság, ami sajnos dühítően pedáns felettessé teszi. Jessica még csak pár hete dolgozik a beosztottjaként, de már ezalatt is nyilvánvalóvá vált, hogy főnöke szereti a pontosságot, a protokollt, a félkatonai fegyelmet és a megvesztegethetetlen bürokráciát. Az első naptól érződött közöttük a súrlódás. Jessica nem biztos benne, mi okozza. Mindenesetre a pasilai folyosók napról napra szűkebbé váltak – mintha nekik kettejüknek nem is kellene egymás mellett elmenniük ezeken a helyeken.

– Gratulálok a Kalasatamához – mondja szárazon Hellu az új városrészben történt emberölés előzetes nyomozására utalva, amellyel Jessica hihetetlen gyorsan végzett. Maga az eset nem volt világraszóló rejtély: egy erőszakos bűncselekményeket korábban már elkövető férfi részegen baseballütővel agyonverte a régi barátját, és a holttestet egy perzsaszőnyegben (pontosabban egy kínai utánzatban) levitte a társasház szeméttarolójába.

– Köszönöm. – Jessica megpróbál érzelemmentesen mosolyogni. Ez a legdiplomatikusabb mosolya, de a legnehezebb fenntartani. Hellu a papírjai között lapoz és a szemöldöke alól Jessicára pillant. Jessica átveti egyik lábát a másikon. Térdét beüti az asztal sarkába, ettől megrezdülnek az írószertartóban meredező tollak.

– Beszéltem tegnap az ügyésszel. Elégedettek voltak. Könnyű lesz innen folytatniuk – közli Hellu.

– Hát elég nehéz elcseszni, miután megkapták a fegyvert, az indítékot, a DNS-t, ami összekapcsolja…

– Mint említettem, gratulálok – veszi le kezét az egérről Hellu. Abban, ahogy ezt teszi, van valami megfontoltság. Az önmagában véve jelentéktelen gesztus mintegy befejezi a nyitányt. Az előjátékot. A small talkot.[5] Megkaptad a dicséretedet, Niemi. Most kitekerem a nyakad. A főfelügyelő hátradől a székében, és rosszat sejtetően csettintget a nyelvével.

– Igyekeztem mindenkivel elbeszélgetni. Megismerkedni az egész csapattal. Veled még nem volt erre időm, mert lekötött a kalasatamai ügy, de most… – Hellu bal keze ujjait hajlítgatja. Gyűrűsujját nyilván célzatosan egyszerű gyűrű díszíti: acél vagy fehérarany. Csuklóján méretes okosórát visel, bizonyára ennek segítségével próbál örök életet biohekkelni magának. Vagy legalábbis valami hasonlót.

– Úgy tudom, közel álltatok egymáshoz Erne Mikson főfelügyelővel… Hogy sokáig dolgoztál vele… Hány évig is?

Amint Jessica meghallja a nevet, nem tud másra gondolni, mint Erne himlőhelyes arcára. Az ősz borostájára, a barátságos szemére. A picit komikus akcentusára és a dohányszagra, amelyet maga után hagyott, mikor kilépett az ajtón.

– Nyolc – válaszolja kis idő múlva, mintha csupán arra használta volna a másodperceket, hogy utánaszámoljon az Ernével eltöltött éveknek.

– És azt is hallottam, hogy már korábbról ismerted. Hogy barátok voltatok.

– Igen. Azok voltunk.

Hellu fürkészve nézi, mintha az arcát vizsgálva további információkat próbálna szerezni Jessica és az elhunyt felettese kapcsolatáról. Aztán kissé megenyhül a tekintete.

– Igen, sajnálatos eset. És részvétem, így utólag. Egyikünknek sincs túl sok jó barátja.

– Köszönöm.

– Rák… Rák. Az nagyon szar dolog.

– Az.

– Azért beszélek most Miksonról, és tépek fel olyan sebeket, amelyek valószínűleg még nem hegedtek be rendesen, mert úgy hiszem, hogy nekünk kettőnknek sok dolgunk van. Az egység többi rendőréhez viszonyítva.

Jessica megnyalja a száraz ajkát, és várja, hogy a főfelügyelő folytassa. De nem történik semmi.

– Sok dolgunk?

Hellu kissé csalódottnak látszik, mintha azt várta volna, hogy Jessica olvasson a gondolataiban.

– Hallgass ide – mondja, majd rövid lélegzetet véve folytatja: – Tudom, hogy jó rendőr vagy, Niemi. Olyan sokszor hallottam ezt, hogy nem kételkedem benne. De azt is hallottam, hogy Erne idején hajlamos voltál, nos… szólózni. Néha-néha figyelmen kívül hagyni az előírásokat és utasításokat.

– Oké – válaszolja Jessica, és erejét megfeszítve igyekszik nyugodt maradni.

Érzi az összezúzott keze lüktetését az asztal alatt. Sürgősen szüksége lenne néhány fájdalomcsillapítóra.

– Ez az információ nem a nyomozókollégáidtól jött, hanem a felsőbb szintről.

– Bizonyára ezt kell mondanod.

– Az a kérdésem, Niemi, hogy azért cselekedtél-e így, mert hosszú és közeli kapcsolatban álltál Miksonnal, vagy ettől függetlenül? Ugyanis lényeges a különbség. – Hellu arcán alig észrevehető mosoly villan, majd folytatja: – Mert az utóbbi alternatíva az én szempontomból természetesen nagyobb kihívás. Hiszen azt jelenti, hogy fel kell készülnöm arra, hogy kemény eszközökkel szemben kemény eszközöket használjak. Egyszerűen nem fogadok el semmiféle szólózást. Én nem vagyok Erne Mikson.

Hát kurvára nem vagy az, a közelébe sem érsz, fontoskodó tehén.

Jessica a nőt nézi, akinek csillogó szeme egyenesen őrá szegeződik. Az ilyen pillanatokban ég a vágytól, hogy a középső ujját mutassa a hatlomnak, leszarja az egészet és felmondjon. Az erőszakos bűncselekmények részlegének nagyobb szüksége van rá, mint neki rájuk. Mindig ez volt a helyzet.

Az ablakkeret idegesítően nyikorog, pedig kint nem is fúj a szél.

– Nekünk Ernével megvolt a saját munkamódszerünk – kezdi Jessica. – És ez kívülről nézve rosszabbnak látszódhatott, mint amilyen valójában volt. Akárki is a forrásod, biztosan nem értette azt a dinamikát, amely Erne és közöttem működött.

– Vagyis más szóval, nem okoz majd neked nehézséget úgy csinálni a dolgokat, ahogy én szoktam?

– Iszonyú nehéz válaszolni erre, mivel nem tudom, hogy szoktad – feleli Jessica, pedig sejti, hogy Hellu ettől felkapja a vizet. A főfelügyelő az asztalra csap – nem dühösen, de elég erősen ahhoz, hogy Jessica összerezzenjen –, és idegesítő hang hagyja el a száját, a vetélkedőműsorok berregőjét és az eredményjelző nagy piros ikszét idézve.

– Rossz válasz, Niemi.

– Úgy értem, hogy ha te mint új főnök mindent megváltoztatsz, akkor az persze hogy negatív érzéseket meg ellenállást szül. Nem csak bennem, biztosan mindenki másban is. Erne vezetésével mindig nagyon jó eredményeket értünk el. Miért kell változtatni, ha nincs…

– Niemi – szakítja félbe Hellu nyugodt hangon –, most mindazt elmondod, amit nem akarok hallani.

– Oké…

– És tulajdonképpen ez a beszélgetés elegendő ahhoz, hogy megerősítse a képet, amelyet rólad alkottam.

– Én egyáltalán nem akarok…

– Visszatérünk még erre a témára, előbb vagy utóbb. Remélhetőleg kizárólag azért, hogy elismerésemet fejezzem ki az új helyzethez való alkalmazkodási képességed miatt.

– Reméljük, így lesz – áll fel fáradtan Jessica.

– Niemi.

Ha még egyszer a vezetéknevemen szólítasz, megrázom azt az idétlen hidrogén-peroxidos hajadat.

– Igen?

– Még nem végeztünk.

Jessica visszaül a székre és tízig számol magában.

– Rendőri ügyem is van a számodra – nyalja meg Hellu az ujja hegyét. – Ismerősek ezek az arcok? – ás elő a papírok közül egy printet, egy képernyőfotót egy bulvárlap címoldaláról. Jessica kézbe veszi a papírt, és a fiatal nőt és férfit ábrázoló képeket nézi. A maga módján mindkettő szép és trendi, a képek hatalmas intenzitást, pozitív életszemléletet sugároznak. Példaképek, trendsetterek. Jessica több alkalommal látta ezeket a képeket az elmúlt két napban.

– Azok a bloggerek.

– Pontosan. Lisa Yamamoto és Jason Nervander. A két legnépszerűbb finn influenszer és lifestyle[6]-blogger. Néhány napja mindkettőjükkel kapcsolatban egyre több aggódó bejelentés érkezett a rendőrségre: vasárnapra virradóra egyikük sem ment haza, miután szombat este részt vettek az ismert finn rapper lemezbemutatóján.

– Mi kapjuk az esetet? – Jessica leteszi a papírt az asztalra. Már korábban is megfordult a fejében a lehetőség, hogy hozzájuk kerül az anyag. Talán titokban remélte is. Az eltűnések gyakran izgalmasabbak az átlagos gyilkossági nyomozásoknál. Olyanok, mint az opera-előadás, amelyben még a szünet előtt meg kell találni a holttestet. Mert erre épül a második felvonás.

– Tegnap még úgy nézett ki, hogy valamiféle szenzációhajhászásról van szó. Mert ismerik egymást, és töméntelen új követőjük is lett csupán e miatt az eltűnés miatt. De ma reggel aztán történt valami, ami miatt bűncselekményre kezdtünk gyanakodni.

– Mi történt?

– Lisa Yamamoto Instagramján egy új kép jelent meg – folytatja Hellu, és egy másik printet tesz Jessica elé. Képernyőfotó az Instagram-applikációról. A feltöltött képen sárgásbarna kőből épített, magas világítótorony látható.

– Mi ez?

– A söderskäri világítótorony. A porvooi szigetvilágban. Figyeld a képaláírást.

Jessica a kép aljára és a több ezer lájkot jelző számsor alatti bejegyzésre néz. Egy pillanatra azt hiszi, hogy a hátán érződő nedvesség nem is izzadság, hanem a juharleveleken lévő dér. Megborzong.

Tengerfenéken mély sír tátong,

a megmentő nincs sehol.

A hercegnő örök álmát alussza,

rá hamar hó és jég borul.

[5] Bájcsevej, csevegés.

[6] Életmód.

4

Jessica lövést hall. Aztán egy másikat. Egy pillanat múlva még további nyolcat, egyre sebesebb tempóban. Minden lövés gyorsabban követi az előzőt, míg ki nem ürül a tíztöltényes tár, és a fegyver szánja a hátsó állásban marad. Tömény puskaporszag lebeg felettük.

Jessica leveszi a hallásvédőjét.

– Fölöslegesen kapkodtál. Semmilyen körülmények között sem kellene ennyire sietned a lövéssel – jegyzi meg Jessica, miközben Jusuf leveszi a tárat, és az asztalra teszi a pisztolyt. Kis ideig ökölbe szorítja a kezét.

– Mind a táblán van – mondja közönyösen, és odamegy a lőtáblához. Rajtuk kívül nincs senki a lőpályán. A pasilai rendőrszékház egyes épületének pályáján a táblák nem siklanak gombnyomásra síneken a lövőhöz, mint az amerikai tv-sorozatokban. Vannak viszont forgótáblák, melyeket a különböző gyakorlatokra alkalmazva be lehet állítani.

Jessica lófarokba fogja a haját, Jusuf után indul, és vet egy pillantást a férfi izmos hátára. Jusuf mindig is sportos volt, de az utóbbi hónapokban a szokásosnál is több időt töltött konditeremben. Az aktív tréninghez valószínűleg a február végétől májusig tartó betegszabadsága adta meg a lökést. Ekkor jutott zsákutcába hosszú párkapcsolata.

A munkába visszatérve Jusuf tartózkodó és távolságtartó lett. Talán a válás miatt. Vagy a februárban Kulosaariban történtek miatt. Az ok valószínűleg mindkettő, esetleg több dolog is.

– Nézd csak! – vesz ki zsebéből egy kis tekercset Jusuf, és barna ragasztószalaggal jelölgetni kezdi a lyukakat. – Fejre, fejre, mellre, fejre, mellre, fejre…

Borzongató, ahogy lakonikusan felsorolja az emberi torzóra emlékeztető kartontáblát ért találatokat. Jessica tisztában van azzal, hogy Jusuf nem önmaga, és nincs túl jól. A munkáját ugyan képes ellátni és pontosan is lő, de a székház folyosóin már nem az a régi Jusuf megy végig, akinek túláradó nevetése néha átragadt a többiekre az egy légterű irodában. Jessica egy pillanatra elszomorodik, hogy mennyit változtak a dolgok ebben az évben. Sok minden azonban változatlan. Csak Erne és Mikael nincs köztük. Mindketten meghaltak: az angyal és a démon is.

Szótlanul térnek vissza a lövőállásba.

Jusuf leveszi a védőszemüvegét és hallásvédőjét, leguggol, hogy összeszedje a kilenc milliméteres töltényhüvelyeket. A plafon fénycsövei rideg, fehér színben izzanak.

– Mi a helyzet, Jessi?

– Fura egy reggel, valami részeg őrült megtámadott kocogás közben – csóválja a fejét Jessica. Jusuf hirtelen gondterheltté válik.

– Jesszus, Jessi. Rendben vagy?

Jessica felemeli a jobb kezét, kézfeje olyan, mintha néhányszor téglafalba verte volna. – Én igen. De annak az őrültnek most legalább egy ismertetőjele van, leglábbis a szemfoga hiányzik.

– A kurva életbe! – veszi Jusuf szemügyre Jessicát.

– Én rendben vagyok – ismétli Jessica nyomatékosan. – Biztos azt az őrültet is elkapják valahol.

– Lőni jöttél?

– Nem – feleli Jessica. Közben egy közeli folyosón nehéz ajtó csapódik. Kisimítja a haját a homlokából. – Az előbb bent voltam Hellunál.

– Lappi főfelügyelő – motyogja Jusuf; elmosolyodik. – Ernének rákja volt. Ez a nő maga a rák.

– Az. Engem nem különösebben kedvel.

– Nem kedvel az senkit.

– Én mást hallottam – hajtja oldalra a fejét mosolyogva Jessica.

– Mit?

– Hogy mindig megnézi a fenekedet, ha elmész mellette. Vagy amikor felállsz a székedről a tárgyalóban. És hogy néha ezért állsz fel a székről.

– Én meg úgy tudom, egy nővel kötött házasságot.

– A fenék az fenék.

– Hát akkor nézi. Mindent megteszek érte. – Jusuf letörli halántékáról az izzadtságot. A póló alól kikandikáló bicepszein az új edzésprogramnak és étrendnek köszönhetően kidudorodnak az erek. Jessica reméli, hogy Jusuf nem viszi túlzásba a konditerembe járást. A lazán izmosra dolgozott kar, a mozgékony külső jobban áll Jusufnak, mint a széles váll és a merev óriásbicepszek.

– Szabad vagy, ugye?

– Szabad?

– Úgy értem, hogy nincs folyamatban nyomozásod.

– Azt hittem, hogy valami csajszit akarsz ajánlani. De nincs… semmi cucc folyamatban. Pár napig segítettem Ninának kibogozni egy építkezési ügyet, egy emberölési kísérletet.

Jessica az asztalon heverő pisztolyra néz, és azt fontolgatja, ki akar-e lőni Jusuf még egy tárat.

– Mi az ott nálad? – kérdi Jusuf; valószínűleg csak most veszi észre a dossziét Jessica hóna alatt. Egy töltényhüvely kicsúszik a markából és elgurul. Jusuf úgy nézi az esztergált rézdarabot, mint a juhász a nyájból elszökött birkát.

– Azok a bloggerek.

Jusuf arca felderül.

– Ne már! – fordul Jessicához.

– Ismered az ügyet?

– Persze. Mindenkinek az a véleménye, hogy trükköznek.

– Én is így hallottam. – Jessica odanyújtja a telefonját Jusufnak, kijelzőjén a megnyitott Instagram-applikációval és a huszonöt éves Lisa Yamamoto felhasználói profiljával. – Nézd a legfrissebb posztot – mutat a világítótornyos képre.

Jusuf rákattint. Jessica a kollégája reakcióit figyeli, remélve, hogy meglátja szemében az ismerős csillogást. Az arcán látható meglepetés azonban nem olyan nagy, amilyet várt. Hinni akar benne, hogy Jusuf nem vált közönyössé, biztos csak krónikusan fáradt. Mindenesetre olyan, mintha az arca flegmább lenne, elvesztette volna a legragyogóbb, legtisztább színeit.

– …örök álmát alussza, rá hamar hó és jég borul. Mi a fasz ez?

Jusuf visszaadja a mobilt.

– Önmagában lehetne valami fura hecc, szenzációhajhász hírkampány része, pont az, amit mondtál. De ez nem minden, van itt valami furább is – keresi elő Jessica Lisa profilját, ahol az összes fotója látható.

– Nézd csak ezt – mutat a jeligéhez kapcsolódó személyleírásra.

Lisa Yamamoto

közszereplő

blogger/influenszer

RIP

1994–2019

5

A tárgyalóban félhomály van. Nem mintha a videóprojektorral a vászonra kivetített kép így fényesebb lenne, hanem mert egyszerűen senkinek sem akaródzott felállni, hogy meggyújtsa a villanyt.

– Yamamoto? – kérdezi Rasmus Susikoski, és köhint. Utána újra az asztalra teszi a kezét, imádkozó pózba, amely Rasmus egyfajta alaphelyzete. Kiindulási pont a Rasmus-féle gesztusokhoz és mozdulatokhoz: az orr megvakarásához, a hüvelykujj körmének rágásához.

Rasmus az erőszakos bűncselekmények részlegének erősembere – az ülőizmokat nézve. A még harmincnégy évesen is szülei házának manzárdjában lakó, jogász végzettségű Rasmus szociális képességei nem a legjobbak, de éles aggyal van megáldva: a feje hihetetlen mennyiségű adatot tud tárolni. Rasmus személyi lapján a különleges tanácsadó olvasható, civil státuszt tölt be a rendőrségen. Jessica gyakran elgondolkodott azon, miért került Rasmus a rendőrségre, ráadásul az erőszakos bűncselekményekhez. Talán egyfajta elhivatottságról van szó: az iskolában bántalmazott fiú próbálkozásáról, hogy megállítsa a gonosz körforgását. Vagy valami hasonlóról.

– A lány félig japán – mondja Jessica, és új fotót nyit meg a képernyőn. Jusuf az asztal végén a kezét ropogtatva sandít a képre.

– És valamilyen celeb? – kérdezi Rasmus.

– Médiaceleb.

– Sosem hallottam róla.

– Van Instagram-fiókod? – kérdi Jessica, folytatva a klikkelgetést. Egymás után nyílnak meg a képek a vetítővásznon.

– Nekem? – csodálkozik Rasmus, mintha abszurdnak találná a kérdést. – Nincs. De Facebook-profil…

– És még ha lenne is, akkor sem ismernéd – jegyzi meg Jessica. – Yamamoto követőinek négyötöde fiatal lány. Tíz százaléka fiatal srác, a maradék meg perverz, vagy ázsiai álprofil.

– Vagyis Rasse jól passzolna ahhoz a maradék tizedhez – neveti el magát Jusuf. – Persze nem az álprofilokra gondolok.

– Egyébként sem vagyok aktív…

– Szerintem, Rasse, biztos van valami lesipuskás profilod, amiről Fasmus Nusikoski néven stírölöd a csajokat – pillant kollégájára Jusuf. Rasmus először elpirulni látszik, végül azonban apró, jóváhagyó mosoly jelenik meg az arcán. Az introvertált Rasmus láthatóan élvezi, hogy fix helye van a részleg otromba humorának célpontjaként. Ráadásul Jusuf úgy tud csipkelődni a munkatársaival, hogy ezt nem rosszindulatúan teszi, ötletes élcekkel szurkál, de nem lépi át azt a határt, amely már kellemetlen lenne a másiknak. Ellenkezőleg, az ugratás tárgya mindig együtt nevet a többiekkel. Jusuf mesterien bűvészkedik ezen az aknamezőn, bár kívülről szemlélve a helyzet kimerítheti a zaklatás fogalmát.

– Mi, Rasse? – folytatja Jusuf. – Fenekek, ugye? Vagy mégis inkább cicik?

– Jól van, Jusuf – sóhajt Jessica, de akaratlanul is elmosolyodik.

– Vagy a lábak? Feet guy[7] vagy, masztizol és…

– Ha választani kell, akkor talán… – kezdi Rasmus óvatosan.

– Na – szakítja félbe Jessica –, ide figyeljetek!

Jusuf és Rasmus gyorsan egymásra mosolyognak, és a terem hátsó falán lévő nagy vetítővászon felé fordulnak. Gyorsan változnak a képek, ahogy Jessica a profil több száz posztját lapozza. A fotók túlnyomó többségén a félig japán Lisa Yamamoto egyedül pózol a kamera előtt: a felvételek jó minőségűek, a nő trendi ruhákat visel, de némelyiken sikerült látszólag hétköznapi külsőt adni neki. A képek egy része egyértelműen külföldön készült; a pálmafák alatt vagy közép-európai városok terein számos barát is elfért. A profilt és a védjegyet hozzáértéssel hozták létre: a változatos öltözékektől, frizuráktól, helyszínektől, baráti társaságoktól függetlenül a fotók hangulata és stílusa egységes. A követők pontosan tudják, mit kapnak, amikor a követem gombra kattintanak.

– Lisa Yamamoto eltűnéséről lakótársnője tett bejelentést, akinek semmiféle ötlete nem volt arra vonatkozóan, hol lehet Lisa, és kivel – feleli Jessica.

– És ez a másik… a fiú. Jason Nervander? – kérdezi Jusuf.

– A szülei Lappföldön laknak, és nem látszik túl közelinek a kapcsolatuk vele. A fiú eltűnését a kalliói egyházközség lelkésze jelentette be, aki Jason jóbarátja.

– És ez a lelkész azt mesélte, hogy…?

– Semmi mást, csak hogy Jasont pár napja nem látta.

– Vagyis nincs semmi valószínű magyarázat egyik eltűnésre sem?

– Nulláról indulunk.

– A kurva életbe! – könyököl Jusuf az asztalra.

– Kik vannak a csapatban? – kérdezi Rasmus.

– Mi hárman – válaszol gyorsan Jessica.

– Micsoda? Még Nina sem, vagy… – Jusuf nyel egyet.

– Hellu hangsúlyozta, hogy bár életellenes bűncselekményre gyanakszunk, nincs elég bizonyíték. Tehát hármasban kezdjük, és rögtön kapunk segítséget, amint kiderül, hogy a duóból legalább az egyik meghalt. – Jessica megdörzsöli a szemét. – A műszakiak már most is segítenek az adatfeldolgozásban.

– A kezeddel mi történt? – kérdi hirtelen Rasmus, Jessica asztalon pihenő kezére meresztve a szemét.

Jessica nem válaszol. Megdagadt, kéklő kézfejére pillant, és megvonja a vállát. – Munkahelyi baleset. – Hátradől, karba teszi a kezét, ujjait a hóna alá rejti. Nézi a kivetített képet, amelyen Lisa Yamamoto térdig türkizkék vízben áll, háttal a kamerának, a háttérben zubogó vízesés felé fordulva. Csuromvizes fekete haja lebarnult nyaka és válla vonalát követi. Jessica hallani véli a képen mozdulatlanná rögzített több ezer liternyi víz dübörgését. A víztükrön, ahová nem ér el a zuhatag ereje és nem töri meg, megcsillan a napfény.

– Jessica?

Jusuf hangjára Jessica felocsúdik a gondolataiból.

– Tessék?

– Munkamegosztás?

Néhány másodpercbe telik, mire Jessica belekezd a feladatok kiosztásába.

– Rasse, te nekiláthatsz a műszakiakkal átvizsgálni mind a két Instagram-fiókot. Keress valami gyanúsat.

– Például kommenteket?

– Elsősorban. És általában gyanús követőket…

– …akikből ennek a kettőnek együttesen több mint négyszázezer van – fejezi be Rasmus a Jessica által megkezdett mondatot. Jessica ránéz a férfira, de annak az arcán nyoma sincs a dacnak, pedig a megjegyzés tiltakozásként hangzott. Így vagy úgy, hatalmas munka, szinte szó szerint tű keresése a szénakazalban.

– Kezdd a kommenteknél. Ha az a helyzet, aminek látszik, vagyis hogy valami őrült megölte Lisát és Jasont, és megszerezte Lisa közösségimédia-fiókját, akkor biztos találunk ott valamit – mondja Jessica, és lehajtja a számítógépe képernyőjét. – Mi pedig Jusuffal megyünk és beszélünk Lisa lakótársával.

– És az a rohadt világítótorony? – kérdezi Jusuf, majd eltüsszenti magát.

– Söderskär. Kelet-Uusimaa emberei segítenek. Hellu mondta, hogy Porvooból ma ketten kimennek hajón megvizsgálni a helyszínt. Lehet, hogy találnak valamit.

– Holttesteket?

– Aligha lesznek velük békák.[8]

– Talán nem ártana – lapozgat Jusuf az előtte heverő papírok között. – A hercegnő örök álmát alussza, rá hamar hó és jég borul… Oda bizony búvárcuccokat is kéne vinni, ha akarnak valamit találni.

– Biztos tudják, mit csináljanak. Megvannak nekik ugyanazok az infók, mint nekünk – áll fel Jessica, és felveszi a kabátját. – Láss csak neki, Rasse! Gyerünk Lisa lakására, Jusuf!

[7] Lábfetisiszta (szleng).

[8] Búvár.

6

A lámpa zöldre vált, Jusuf a Veturitiéről befordul a Nordenskiöldinkatura. Jessica a csuklójára pillant, hogy mennyi az idő. Cartier Lady Panthère Vendôme, az anyjától örökölte. A tizennyolc karátos aranyóra ugyan kissé szembeötlő részlet Jessica egyébként nagyon egyszerű stílusát nézve, de tulajdonképpen nem is drága. Valamikor utánanézett a neten: talán kétezer eurót lehetne kapni érte, főleg mert régiségnek számít. Persze biztos még többet is, ha közölné, kié volt. A híres tulajdonosok neve jócskán felnyomja az órák árát: például a legendás Paul Newman Rolex Daltonjáért két éve majdnem tizennyolcmillió dollárt fizettek egy árverésen. Jessica anyja nem volt olyan híres, mint Paul Newman, de mindmáig az egyetlen finn színész, aki Hollywood legnevesebb csillagai közé tudott kerülni.

Starring Theresa von Hellens.[9]

Jessica orrát megcsapja Jusuf bőrdzsekijének új illata.

Egy régi típusú, muzeális rendszámú Chevrolet Camaro gyorsít fel mellettük a motorját bőgetve.

– Ajjaj, gyorshajtás, és biztos még nyári gumikkal – szólal meg Jusuf. Tubákot tesz az ajka alá. – Bárcsak lenne radarunk meg fölösleges időnk.

– Valószínűleg százharminchét – jegyzi meg Jessica.

– Tessék?

Jessica Jusufra pillant, és összevonja a szemöldökét. Kollégája láthatóan nem érti, miről beszél.

– Mi? Nem emlékszel a százharminchétre? Amikor a közlekedésiek minden második gyorshajtásnál, ami miatt bírságot szabtak ki, óránként százharminchét kilométeres sebességet mértek. És ezeket a cédulákat valami okból mindig esőben osztották ki.

Jusuf csodálkozva rázza a fejét.

– Kiderült, hogy az új radarok az ablakmosó lapátokat lőtték be. Mindig százharminchét per óra. Nem találod ki, hány justizmord[10] történt az országutakon ezek miatt az ablaktörlők miatt – mosolyog Jessica.

Jusuf nevetésben tör ki.

– Jesszus. – Megáll a zebra előtt.

Jessica az órája koronáját forgatja, miközben tekintete a láthatósági mellénybe öltöztetett kisiskolásokat kíséri, akik libasorban haladnak át a gyalogátkelőn.

– Klassz, hogy együtt dolgozhatunk – mondja Jusuf.

– Csak ne járjunk úgy, mint a múltkor.

Jessica figyeli, ahogy a gyerekeket két zebra között felállítják a járdaszigetre. Kísérőik óvatosan közelebb terelik őket egymáshoz, mint a kisbabákat, akik megingathatatlanul bíznak a felnőttekben és az élet igazságosságában. A bojtos sapkák alá szerencsére még évekig nem jut be a szorongás, amelyet a világ esztelensége okoz. Az ő kis buborékjuk már attól az információtól kipukkadna, hogy a tanítóiknak, anyukájuknak, apukájuknak nem… Hogy egyiküknek sincs halvány gőze sem az élet értelméről.

– Oké vagy? – kérdezi Jusuf. A közlekedési lámpa zöldre vált.

– És te?

– Hát… Elég kemény daráló volt.

Jessica nem felel, kinéz az ablakon. Tavasszal nehezére esett beszélni a dologról, nyáron szinte mulatságosnak tűnt, most pedig valahogy fölöslegesnek. A számos embert megölő boszorkánybandának sikerült, aminek soha az életben nem lett volna szabad sikerülnie: mérges kígyóként bekúszni a nyomozás központjába, és mindannyiukba belemarni a méregfogával. Ráadásul el tudott menekülni.

Megszólal Jessica mobilja. Rasmus hívja.

– Szia, Lisa lakásában vagytok már?

– Hisz csak most indultunk Pasilából, Rasse – sóhajt Jessica.

– Már hiányzunk neki? – érdeklődik Jusuf. Jessica kihangosítja a beszélgetést.

– Csak rögtön hívni akartalak, mert valami érdekesre bukkantam az Instagramon. – Rasmus a szokásosnál gyorsabban beszél, ami általában lelkesedésre utal.

– Ilyen hamar?

– Igen, tulajdonképpen még igazából el sem kezdtük, de…

– Mondjad.

– Lisa Yamamoto legújabb, utolsó képéhez…

– A világítótoronyhoz?

– Pontosan. Ahhoz sokkal több hozzászólás érkezett, mint bármelyik korábbi poszthoz, majdnem ezer. Főleg megdöbbentek és hitetlenkedők, a követők olvasták a képfelirat versét és a profil RIP-bejegyzését, szörnyülködnek, részvétet nyilvánítanak és…

– Mit találtál, Rasse? – kérdi Jessica. Jusuf kíváncsian néz rá, miközben ismét megáll egy közlekedési lámpánál.

– Csak szemet szúrt, amikor a világítótornyos kép kommentjeit nézegettem. Ez az egyetlen, amelyik nem finnül vagy angolul van, hanem japánul, kandzsi-jelekkel…

– Mit van odaírva?

– Bemásoltam a jeleket a Google-fordítóba, és kiderítettem, hogy masayoshi. A jelentése igazság.

– Igazság?

– Igen. Igazság, mint justice.

– Érthette úgy a kommentelő, hogy ami Lisával történt, talán igazságos? Hogy megérdemelte, amit kapott?

– Úgy gondoltam – válaszolja Rasmus, és távolabb tartva a telefonját köhint.

– Ki a kommentelő?

– Akifumi2511946 jelige. Privát profil, de az ikonon egy japánnak kinéző, viszonylag fiatal férfi van.

– Küldd el nekem a profil linkjét.

– Oké – mondja Rasmus, és befejezi a hívást. Az autó elindul, Jessica türelmetlenül nézi a mobilja kijelzőjét.

– Nézd már, havas eső! – kapcsolja be Jusuf az ablaktörlőt. Jessica felnéz. A nagy hópelyhek vízzé olvadnak a szélvédőn. A helsinki jégcsarnok előtt a borzalmas idő ellenére valamiféle vásárt tartanak. A bódék körül nagy csoportokban rajzanak az emberek, többen kapucnit húztak a fejükre. Nagy kijelzőtábla hirdeti, hogy este a helyi HIFK fogadja a tamperei Ilves jégkorongcsapatát. Jessica felidézi a 90-es éveket, amikor a Jokerit még itt játszotta hazai mérkőzéseit, és a nevelőszülei rendszeresen elvitték őt a két helsinki csapat találkozóira. Már régen megértette, hogy csupán ezekben az években élte a gyerekek szokásos életét. Előtte volt a korai gyermekkor kastélyokkal, sofőrökkel, Bel Air pálmafáival és a szárazföld felől fújó száraz, sivatagi széllel. A Niemiékkel töltött csodálatos évek után mindez visszatérőben van az életébe. A nagykorúság és az örökség. A nevelőszülők halála. Mintha éppen a pénz okozott volna minden rosszat: mintha a számlájára került összegek el lennének átkozva.

– Jusuf – néz Jessica a kollégájára.

– Igen?

– Gondoltál már arra, hogy valamikor gyerekeket szeretnél?

Jusuf fúj egy nagyot.

– He? Épp szétmentünk Annával… Talán egy kis időre még szükség lesz.

– Igen, tudom, bocs.

– Miért kérdezel ilyeneket?

– Nem tudom. Most úgy érzem, ez nem lenne fair senkivel szemben, különösen a gyerekkel nem. Ez a világ annyira beteg hely – magyarázza Jessica, és közben bepittyeg telefonján Rasmus sms-e.

[9] Theresa von Hellens főszereplésével.

[10] Súlyos tévedés a vádlott kárára.

7

Lisa Yamamoto házánál van néhány szabad parkolóhely. Jusuf a lehető legközelebb áll meg a kapuhoz. Jessica kiszáll az autóból és felhúzza a cipzárját, hogy a vizes hópelyhek be ne tévedjenek csupasz nyakába. Az előttük emelkedő hatszintes saroképület halványzöld színéről állott zöldségturmix jut az eszébe. A kapu közvetlen közelében lévő igénytelen, füvesített területen magányos fa áll, levelei lehullottak. Mögötte a nagy forgalmú Topeliuksenkatu kígyózik, amely a véget nem érő útfelújítási munkálatok következtében szűk, zsúfolt és idegtépő hadszíntér lett.

– Valaha laktam ott – mondja Jusuf, miközben becsapja az autó ajtaját.

Jessica visszafordul a férfihoz, aki arrafelé mutat, ahol az előbb elhaladtak.

– Hol?

– A Minna Canth és a Messenius sarkán.

– Tényleg? Mikor?

– Tíz éve. Amikor Annával beköltözünk Söderkullából a városba. – Jusuf a kapucnis pulóvere zsebébe dugja a kezét. A dzsekijét a kocsiban hagyta, nyilván nem akarja, hogy a vadiúj bőrholmi megázzon. Fejcsóválva, mélabúsan tekint a múltja felé. Jessica nem tudja, akar-e Jusuf beszélni a témáról – magáról és Annáról, kudarcot vallott kapcsolatukról –, de úgy dönt, nem kérdez többet.

– Mi volt a kód? – kérdi, de ekkor mozgás látszik a kapu mögött, egy idős férfi nyitja ki és lép ki rajta, majd nyitva tartja Jessicának és Jusufnak.

– Nahát, megjavították! – állapítja meg a korához képest friss hangon.

– Mit? – kérdezi Jusuf, mikor az öreg megáll mellettük. Úgy látszik, őt nem zavarja ez az időjárás.

– A kapucsengőt – feleli. – Épp ideje volt, az ördögbe is.

Ahogy belépnek a kapun, az öreg utánuk szól.

– Egy pillanat, maguk rendőrök? – mutat a nyakukban lógó személyi kártyára.

Jessica bólint. Az apró tűlevelekként szitáló esőcseppek átnedvesítik a férfi kabátjának a vállát.

– Amiatt a zaj miatt jöttek?

– Zaj miatt?

– Igen. Reggel valaki megint jó erősen döngette a falakat.

– Megint?

– Ugyanilyen átkozott zaj hallatszott szombat este is.

A lakásban szobaillatosító édeskés szaga terjeng, Jessica ki szeretné nyitni az ablakot. A vezetékekben zubog a víz, a fürdőszobából zavaró erősséggel hallatszik be a mosógép centrifugálása. Ilyen pillanatokban szinte nyilvánvaló, hogy a beszélgetést hosszú csendek követik; ami jó, hiszen a csend becses dolog. Alatta az ember különös figyelmet fordít a környezet hangjaira.

– Meséld el még egyszer, a saját szavaiddal, elölről az egész történetet. – Jessica háttal az ablaknak, karba tett kézzel az ablakpárkánynak dől.

A szófán ülő fiatal nő szünet nélkül a haját keféli, nyilvánvalóan valamiféle pótcselekvésként; a tehetetlenség érzését próbálja hasznos tevékenységgé alakítani ezzel. A válaszra várva Jessica körbejáratja szemét a kellemes nappalin, amelyben egy tágas és praktikusnak tűnő teakonyha is van. A trendi, skandináv stílusú berendezés pontosan két fiatal városi nőhöz illik. Két külön hálószoba a háromszobás lakás lakóinak.

– Lisa buliba indult szombaton. Úgy hat óra körül – kezdi halkan Essi.

– Kinek a bulijába? – kérdezi Jessica, pedig kétszer is elolvasta az eltűnt személyre vonatkozó bejelentést. Jusuf Essitől biztonságos távolságban leül a kanapéra.

– Tim lemezbemutatójára.

– Tim?

– Tim. Taussi. Az a rapper. Kex Mace’s.

Jessica Jusufra pillant. Kex Mace’sről mindenki hallott Finnországban, aki nem burokban él. A férfi zenéjét, túlzó és az amerikai életmódot dicsérő szövegeit éppen a fiatal nők szeretik. És persze a srácok is, mint például Fubu, akivel Jessica nemrég még rendszeresen találkozott. Nem Fubu zenei ízlése miatt mentek szét, de azért az sem tette vidámabbá az együtt töltött estéket.

– Ismered? – kérdi Jusuf.

Essi üres tekintetét Jusufra emeli.

– Timet? Aha.

– Miért nem mentél el vele te is? – folytatja Jusuf.

– Nem volt erőm. – Essi leteszi a hajkefét az asztalra. – Náthás voltam.

– Oké – bólint Jessica a húsz körüli lányt nézve. Essi szép, szőke, bubifrizurája van, kicsi orra és nagy, barna, eleve bánatos szeme.

– Este úgy kilenc-tíz magasságában zuhanyoztam, amikor csapódott az ajtó. Azt hittem, Lisa jött meg abból a buliból, de nem volt itt senki. Azt gondoltam, biztos rosszul hallottam, de pont most minden olyan zavaros… – A lány összeszorítja a száját.

– Lehetséges, hogy valaki járt a lakásban? Észrevetted, hogy valami eltűnt? – kérdezi Jusuf, de Essi a fejét rázza.

– Amikor aztán reggel felébredtem, úgy nyolc körül lehetett. Kimentem a konyhába, és láttam, hogy Lisa ajtaja nyitva van. Mindig becsukja éjszakára, mindig. Bekukkantottam, de nem volt ott az ágyán ruhában, kidőlve, ahogy arra számítani lehetett volna. Az ágyterítő a helyén… Akkor fogtam fel, hogy egyáltalán nem jött haza. Mert biztos felébredtem volna, ha már reggel elmegy valahová.

– Gyakran történik ez? Hogy Lisa valahol máshol tölti az éjszakát?

– Nem gyakran. Néha. De akkor is üzenetet küld általában. Hogy ne aggódjak. Lisa eléggé figyel erre.

– Eléggé figyel?

– Na, hát néha elszalad vele a ló, kifogy az akku és akkor… De valahogy sejtettem, hogy valami nem stimmel.

– És telefonáltál neki?

– Előbb sms-t írtam. De amikor láttam egy óra múlva, hogy az üzenet nem ment át a WhatsAppban, felhívtam. A telefonja ki volt kapcsolva. Vagy legalábbis nem lehetett kapcsolni.

Jessica hallja, hogy valaki nyomja a dudáját a Topeliuksenkatun. Leszedi szempillájáról a szemét csiklandozó szöszt, és megnézi közelről, mielőtt elpöcköli.

– És vasárnap délután fél ötkor bejelentést tettél a rendőrségen? – kérdezi Jusuf.

– Addigra már végigtelefonáltam az összes havert. Senki sem tudta, mikor és hová tűnt el a buliból. A folytatáson sem volt ott – legalábbis azon nem, amit Tim szervezett Ullanlinnában. Ez fix.

– Ismered Jason Levandert? – kérdi Jessica.

– Ismerem, persze – sóhajt szinte remegve Essi. – Olyan kibaszottul kretén ez az…

Jessica megvárja, amíg Essi kifújja az orrát. A telefonjára pillant.

– Van tudomásod arról, hogy Jason ott volt-e azon a bulin?

– Nem tudom. Aligha. Kissé más körökben mozog.

– Szerinted lehetséges, hogy Lisa és Jason együtt tűntek el? – Jessica elindul a teakonyha felé. A nappali fehér falát bekeretezett mangák díszítik; a rajtuk látható figurák hatalmas szeme és miniatűr orra Hayao Miyazaki rajzfilmjeire, valamint az Ezüst Nyílra és a Pokémonra emlékeztetnek.

– Ja, hogy direkt elrejtőztek volna valahová? – Essi ismét kifújja az orrát, ezúttal erősebben, mint egy kiselefánt.

– Igen. – Jessica megáll egy kép előtt. Nagy szemű lányt ábrázol, aki kék fényt sugárzó kardot emel az ég felé.

– Na ja, elméletileg lehetséges lenne. De aztán ma megjelent az a fotó az Instagramon. – Essi nyugtalanul kinéz az ablakon. – Lisa nem poénkodna ilyen képpel, még április elsején sem…

– Térjünk vissza Jasonra. Milyen jól ismerik egymást Lisával? – folytatja nyugodt hangon Jessica.

– Van valami ügyük néha.

– Ügyük? Tehát kapcsolatuk? – élénkül fel Jusuf.

Essi bólint.

– Talán egy éve. De sosem hozták nyilvánosságra. Akkoriban Jason elég gyakran volt itt.

– Együtt járnak még?

– Nem hiszem. Elég rondán mentek szét.

– Milyen értelemben rondán? – kérdezi Jessica, és a kardos képtől a következőhöz lép.

– Jason megcsalta Lisát. Meg még át is vágta, amikor Lisa rákérdezett. És aztán lebukott. Lisa mondta volna nekem, ha dolguk lenne egymással.

– A Jasont és Lisát ismerő emberek mégis azt feltételezik, hogy együtt tűntek el – jegyzi meg Jusuf.

– Az emberek szart se tudnak – morogja Essi. Sírós a hangja. – Azt hiszik, ismerik… Elég kevesen ismerik Lisát. Az emberek látják valakinek a fotóját a neten, és azt hiszik, mindent tudnak róla.

– Ez így van – mondja Jessica olyan halkan, hogy nem biztos benne, hallja-e valaki. Egy manga stílusban, filctollal rajzolt kép előtt áll, mosolygó, kék szemű lány látható rajta. Fehér fürtjein piros rózsákból készült koszorú, és valószínűleg japán iskolai egyenruhát visel: térdzoknit, rövid sötétkék szoknyát, valamint matrózblúzra emlékeztető felsőrészt piros masnival. Képregényszerűsége ellenére nem felhőtlen a tusrajz. Hiányzik róla a játékosság és az irónia.

A nagy szemek egy pillanatra rabul ejtik Jessicát. Fura érzés keríti hatalmába, arra gondol, hogy valami borzalmas rejtőzik mögöttük. Megtörtént ez vele már korábban is. Ha túl sokáig meresztette a szemét egy arcra, az kezdte elveszteni a formáját, akárcsak a szavak, amelyeket elég sokszor ismételt. A képen látható lány lebarnult bőre is sápadni kezd, a haja felveszi a színskála minden színét, míg végül fekete lesz. Arccsontozata pókháló vékonyságúvá válik, olyanná, mint a sütőben felejtett sütőpapír, amely szétporlik az érintéstől. Sötétvörös folyadék kezd csorogni feje tetejéről a homlokára, az orrából a szájára és a füle mögül az arcára. A szeme fehérje és a tökéletes épségű fogsora fehér szigeteket alkot a pirossá színeződött bőr közepén. A metamorfózis alatt undorító ropogás hallatszik, mintha ezrével kerültek volna póktojások a füljáratába, amelyek most egyszerre kikelnének és megindulnának az agya irányába.

Jessica behunyja a szemét, és mikor ismét kinyitja, a lány nagy szeme ragyog, a haja újra fehér. Jessica bizsergést érez az ujjhegyeiben. Essi talán mondott valamit, de hozzá nem jutott el egy szó sem.

– Bocs… – szólal meg, és a keretet nézi, hogy ne kelljen a képen lévő lány szemébe néznie. Észreveszi, ami felett majdnem elsiklott: L. Y. 2018, olvasható nyomtatott betűkkel a kép alsó szélén.

– L. Y. szignó, úgy, mint Lisa Yamamoto? – hunyorít. Essi bólogat és krákog.

– Ezeket mind Lisa csinálta – mutat néhány képre. – A szobájában van még egy vagonnal. Belepik a falakat. A legtöbb be van keretezve, egy részük félkész.

– Tud Lisa japánul? – kérdezi Jusuf.

– Ja. Hallottam néha, amikor beszélt.

– Kivel?

– A faterjával. Egyébként nemrég itt járt valami japán férfi. Képet rendelt tőle, vagy mi…

Jessica és Jusuf egymásra néznek. Jessica előszedi a zsebéből a telefonját, és Essihez lép. Addig pötyög a mobilján, míg a kijelzőn megjelenik a nagyítás a fotóról, amelyet Rasmus küldött az imént. Fiatalos japán férfi látható rajta világos háttér előtt. Akifumi. A fénykép talán eredeti, talán valaki más profiljáról vagy képbankból másolták, és semmi köze sincs a kommentelőhöz. Talán semmihez sincs köze az egész kommentnek. Jelenleg azonban ez az egyetlen vezérfonal.

– Lehetséges, hogy ez volt az a férfi? – nyújtja át a telefont Jessica Essinek. Az kis ideig a kijelzőt nézi, aztán megrázza a fejét.

– Nem tudom megmondani… Nem láttam. Csak hallottam őket, a szobámban voltam. És csukva volt az ajtó.

– De azt mégis felismerted, hogy japánul beszéltek?

– No, hát olyan különlegesen hangzott az elején, hogy odamentem az ajtóhoz meghallgatni. Puszta kíváncsiságból.

– Fiatal férfi hangja volt?

– Nem tudom. Talán. Gondoltam, fiatal lehet, mert erős arcszeszt vagy ilyesmit használt… A nappalinkban még érezni lehetett azután is, hogy elment.

– Milyen arcszeszt? Körül tudod írni?

Essi elgondolkodik.

– Nem. Talán valahogy émelyítő. Borzasztóan erős.

Jessica felírja a jegyzettömbjébe: émelyítő.

– Nyugodt volt a beszélgetés? – veti közbe Jusuf.

– Egyáltalán nem tűntek izgatottnak, ha erre gondolsz.

– Oké. Mikor volt ez?

– Talán egy hete.

– Meg tudod határozni pontosabban az időpontot? Talán épp akkor küldtél valami sms-t vagy e-mailt. Van-e valami, amin láthatnád a napot meg az órát? – kérdi Jusuf nyugodt hangon.

– Aha. De miért? Azt hiszitek, hogy az a férfi…

– Nem hiszünk semmit. De jó lenne beszélni azzal a férfival. – Jessica visszadugja a mobilját a farmerja zsebébe. – És ugye japánul beszéltek, vagyis nem értetted, miről volt szó?

– Igen.

– Honnan tudtad, hogy egy képről tárgyaltak?

– Lisa mondta nekem, miután elment a férfi.

– Hogy vásárolt egy képet?

– Igen. Rendelt.

– És Lisa megcsinálta a képet?

– Fogalmam sincs.

– Gyakran történt így? Úgy értem, adott el általában képeket Lisa?

– Ja, reklámozott a neten, és néha vett tőle valaki.

A nappali és a Lisa szobája közötti falat teljes egészében burkolótégla borítja. A padlón egy tekercs védőfólia, egy zsák malter, valamint spakli a felkenéséhez. Mellette egy doboz fehér festék és egy széles festőhenger. A fölösleges téglák rendezett rakásokban sorakoznak a padlón.

– Felújítjátok a lakást?

Essi bólint.

– Lisa. Ő minden ilyesmiben ügyes – mutat a lány a teakonyha felé. – Ott korábban egy nagy fal volt, Lisa lebontott belőle egy darabot, hogy tágasabb legyen a hely. Teljesen egyedül.

– Jó nagy meló – bólogat Jessica, és a sarokban álló, térdmagasságú, fanyelű kőtörő kalapácsot nézi.

– Pont ez a klassz Lisában – folytatja Essi. – Az Instagram-fiókja olyan benyomást kelthet, hogy minden nagyon szuper és luxus. De igazából nem fél bepiszkolni a kezét. Ehhez tényleg nem volt szüksége melósokra.

Essi kissé elmosolyodik, de hamarosan elkomorul az arca. Talán a realitás ismét belopakszik a gondolataiba.

– Bekukkanthatunk Lisa szobájába? – kérdezi Jessica. Essi üres tekintettel néz rá. Végül bólint, és a szájához emeli a kávéscsészét.

– Én megyek bagózni.

– Apropó, Essi, ez aligha kapcsolódik Lisához, de… Egy idős ember azt mondta az előbb a kapuban, hogy a lépcsőházban szombat éjjel és ma reggel nagy zaj hallatszott. Dörömbölés. Te hallottad?

Essi magára teríti a kabátját, mutató- és középső ujja között megjelenik egy cigaretta.

– Tulajdonképpen, ja. De fogalmam sincs, honnan jött, csak egy percig tartott.

8

Lisa szobájában bekeretezett rajzok, olajfestmények és grafikák borítják a falakat. A komód tetején több tucat manga témájú baba és figura.

– Csupa manga – jegyzi meg Jusuf, és halkan füttyent. Hallják, amint becsapódik a lakásajtó. A lépcsőházból hangos csattanás hallatszik: a lift fémrácsa becsukódik.

– Pszeudomanga – mondja Jessica.

Jusuf kérdően néz rá.

– Mangának látszik, de nem Japánból való: pszeudomanga – pontosít Jessica.

– Olyan fontos ez?

– Nem vagyok szakértő – feleli Jessica, és feljebb tekeri az ajtó melletti fényszabályzós kapcsolót. Az ablak előtt ágytakaróval pedánsan leterített ágy áll, alatta bolyhos, fehér papucs. Az éjjeliszekrényen egy sárga könyv, gerincén kis betűkkel a szerző: Paul Auster. Mellette bekeretezett fénykép, amelyen Lisa pózol, valószínűleg a szüleivel. A férfi japánnak, a nő finnek tűnik. Mindketten hatvan év körüliek.

A szülőket is jó lenne minél előbb meghallgatni; a rendőrség információi szerint Brazíliában üdülnek, csak másnap reggel indulnak vissza.

– Ott maradtál nézni azt a lányt?

Jessica felocsúdik gondolataiból.

– Tessék?

– A lányt azon a képen. Sokáig bámultad – mondja Jusuf. Egy babát babrál, amelynek acélkék frufruja mögül hatalmas szemek villannak elő.

– A szignót néztem. – Mindketten a szobát szemlélik. Az ágy és a komód között egy íróasztal áll, szélén lámpás, kerek kozmetikai tükör. Amellett sminkek, púderek és szemfestékek egy kupacban.

– Basszus – szólal meg halkan Jusuf.

– Hm?

– Szoktad-e azt érezni, hogy… hogy is mondjam, valami fura módon hátborzongató látni azt a helyet, ahol nemrég még az eltűnt ember volt? Ült, sminkelte magát, lélegzett. Hétköznapi dolgokat csinált, nem tudva azt, hogy mindjárt őt keresi mindenki.

– Tudom, mire gondolsz. – Jessica leül az asztalnál álló fehér székre. Villanásnyira meglátja a szemét a tükörben. Az asztal mellett egy festőállvány, de vászon nincs rajta. Hátrébb az asztalon egy csomag A3-as rajzpapír, vázlattömbök, olajfestéktubusok, akár egy doboz válogatott bonbon, valamint többtucatnyi különböző színű filctoll. Terpentin és lenolaj. Közvetlenül a fal mellett fél tucat befőttesüveg, bennük élénk színű por.

– Mi ez? – kérdi Jusuf.

– Pigmentpor. Ezt kell lenolajba keverni, ha valaki maga akarja elkészíteni a festéket – mutat Jessica az olajosüvegre.

– Klassz együtt melózni Wikipédia kisasszonnyal. – Jusuf a Topeliuksenkatura nyíló ablakhoz lép.