Nikola Tesla

Találmányaim

Önéletrajz és egyéb írások

Fordította

Vitéz Ágnes

Nikola Tesla: My Inventions

Hungarian translation © Vitéz Ágnes, 2022

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2022

ISBN 978 615 640 210 3

&

ampersand.hu

facebook.com/ampersandkiado

Kiadta az & kiadó

Felelős kiadó: Kiss Barnabás

Szerkesztette: Pálfi Anna

A fordítást szakmai szemmel átnézte:

dr. Antal Ildikó és Bankó Csaba

A kiadó megjegyzése a könyv szövegéhez

A Találmányaim megegyezik azzal a szöveggel, amely 1919-ben a The Electrical Experimenter magazinban folytatásokban megjelent. Az I. rész, a „Korai éveim” az 1919 februári számban; a II. rész, az „Első szárnypróbálgatásaim” az 1919 márciusi számban; a III. rész, a „Későbbi erőfeszítéseim. a forgó mágneses tér feltalálása” az 1919 áprilisi számban; a IV. rész, „A Tesla-tekercs és a transzformátor feltalálása” 1919 májusában; az V. rész, „Az erősítő jeladó” az 1919 júniusi számban; a VI. rész, „A telautomatika művészete” pedig 1919 augusztusában jelent meg.

A további cikkek, a „Tesla léghajókról küldene villámokat az ellenség elpusztítására” a The Washington Postban látott napvilágot 1916. február 13-án. „A szem működése” az American Journal of Photographyban jelent meg először 1893. szeptember 1-jén (és a Franklin Intézetben elmondott előadásának kivonatát tartalmazza). „Az emberi energia fokozásának problémáját” pedig a Century Illustrated Magazine közölte 1900 júniusában.

A könnyebb értés kedvéért az amerikai mértékegységeket átváltottuk metrikusra.

I. rész – KORAI ÉVEIM

A találmányok viszik előre az emberiséget, ezek kreatív elméjének legfőbb produktumai. Végső küldetésük az ész uralma az anyag felett, a természet erőinek a megzabolázása. Ez a feltalálók nehéz feladata, akiket gyakran értenek félre és ritkán becsülnek meg, viszont bőséges kárpótlásra lelnek képességeik jóleső gyakorlása közben, valamint abban a tudatban, hogy ahhoz a kivételesen kiváltságos helyzetű csoporthoz tartoznak, amelynek tagjai nélkül fajunk már rég elpusztult volna a könyörtelen elemekkel folytatott keserves küzdelmében.

Ami engem illet, már réges-régen megtapasztaltam ezt a különleges élvezetet, olyannyira, hogy évtizedeken át éltem szinte folyamatos elragadtatásban. Az emberek szerint én vagyok az egyik legszorgalmasabb szerzet a világon, és ez talán igaz is, amennyiben a gondolkozás egyenértékű a munkával, mivel csaknem minden ébren töltött percemet ennek szenteltem. De, ha a munkát szigorúan úgy értelmezzük, mint egységnyi idő alatt elvégzett meghatározott teljesítményt, akkor ez alapján meglehet, én vagyok a világ legnagyobb naplopója. Minden kényszer hatása alatt kifejtett erőfeszítés az életenergia feláldozását követeli meg. Ilyen árat én sohasem fizettem. Éppen ellenkezőleg, szárnyakat kaptam a gondolataimtól.

Amikor ebben a cikksorozatban, amelyet az Electrical Experimenter szerkesztői leginkább fiatal olvasóknak szánnak, megpróbálok összefüggően és hűen beszámolni tevékenységemről, vonakodva bár, de kénytelen leszek elidőzni ifjúkori benyomásaimnál, valamint mindazon körülményeknél és eseményeknél, amelyek meghatározták a pályafutásomat.

Első erőfeszítéseink általában tisztán ösztönösek, az élénk és fegyelmezetlen képzelőerő sugallatai. Ahogy idősödünk, úgy kezd felülkerekedni értelmünk, s ezáltal egyre módszeresebbé és számítóbbá válunk. De a kezdeti sugallatok, bár nem hoznak azonnal eredményt, nagy jelentőségűek, és átformálhatják egész sorsunkat. Ma már úgy érzem, hogy ha nem elnyomom, hanem inkább megértem, fejlesztem és finomítom ezeket a sugallatokat, jelentős értékekkel gazdagíthattam volna hozzájárulásomat a világ dolgaihoz. De csupán akkor jöttem rá, hogy feltaláló vagyok, amikor már elértem a férfikort.

Ennek számos oka van. Először is volt egy különlegesen tehetséges bátyám – olyan ritka gondolkodásmóddal, amelyre a biológiai kutatások mindmáig nem találnak magyarázatot. Korai halála vigasztalhatatlanul lesújtotta a szüleimet. Volt egy lovunk, melyet a család egyik kedves barátjától kaptunk. Pazar jószág volt, arab telivér, csaknem emberi intelligenciával. a család minden tagja gondozta és dédelgette, mivel egy alkalommal, rendkívüli körülmények között megmentette apám életét, amikor is egy téli éjszakán sürgős feladatra hívták, és miközben a farkasoktól hemzsegő hegyeken át haladt, a ló megrémült valamitől, apámat levetette a földre, és elvágtatott. Véresen és kimerülten tért vissza, de amint felhangzott a riadó, megint csak elnyargalt. Még mielőtt a keresőcsapat messzire juthatott volna, megtalálta apámat, aki közben magához tért, és visszaült a lóra, nem is érzékelve, hogy már órák óta fekszik a hóban. Nos, ez a ló volt felelős a bátyám halálos sérüléseiért. Tanúja voltam a tragikus jelenetnek, és bár eltelt azóta ötvenhat év, a látvány még mindig élénken él bennem, mintha beleégett volna a retinámba. Ha a bátyám tudására gondolok, a magam erőfeszítései csacskaságnak tűnnek.

Attól kezdve bármiféle dicséretre számot tartó dolgot is tettem, a szüleim annál jobban érezték a bátyám halála okozta veszteséget. Egyszóval úgy nőttem fel, hogy nemigen bíztam magamban. De korántsem tartottak butának, ha abból az esetből ítélem meg akkori önmagam, amelyre még ma is élénken emlékszem. Egy nap a városi tanács képviselői azon az utcán sétáltak, ahol épp a többi fiúval játszottunk. E tiszteletre méltó városatyák legidősebbje – egy jómódú polgár – odajött hozzánk, és minden gyereknek adott egy ezüstpénzt. Amikor hozzám ért, megállt, és felszólított: „Nézz a szemembe!” Ránéztem, miközben nyújtottam a kezem az értékes érméért, ő meg, legnagyobb döbbenetemre, így szólt: „Nem, nem, te nem kapsz tőlem semmit, te túl okos vagy.” Keringett rólam egy vicces történet is. Volt két idős, ráncos arcú nagynéném, egyiküknek két foga úgy előreállt, mint az elefánt agyara, és minden alkalommal belevájta az arcomba, amikor megcsókolt. Az a tudat, hogy ezek a szerető, de legalább annyira visszataszító rokonok minden alkalommal megölelnek, amikor találkozunk, volt akkoriban a legrémisztőbb dolog a számomra. Egyszer anyám a karjában vitt, amikor találkoztunk velük, és megkérdezték tőlem, hogy szerintem melyikük a csinosabb. Miután alaposan megvizsgáltam az arcukat, rámutattam egyikükre: „Ez itt nem annyira ronda, mint a másik.”

Viszont születésemtől fogva egyházi pályára szántak, és ez nagyon elkeserített. Mindenáron mérnök akartam lenni, de apám hajthatatlan volt. Egy Napóleon seregében szolgált katonatiszt fiaként, testvérével együtt, aki mellesleg matematikaprofesszor volt egy kiváló egyetemen, katonai neveltetést kapott, de különös módon később megtért, pap lett, és e hivatásban magas méltóságra jutott. Tudós ember volt, született filozófus, tehetséges költő és író, prédikációi olyan kifinomultan ékesszólóak voltak, mint Abraham a Sancta-Claraéi.{1} Bámulatos memóriával bírt, és gyakran idézett hosszú passzusokat különböző nyelvű szövegekből. Váltig ismételgette, hogy ha valamelyik klasszikus írás megsemmisülne vagy eltűnne, ő helyre tudná állítani. Írói stílusát is csodálták. Papírra vetett mondatai rövidek, velősek, ugyanakkor szellemesek, szatirikusak voltak. Sajátos és jellegzetesen humoros megjegyzéseket tett. Csak illusztrációképpen megemlíthetek egy-két esetet. Az alkalmazottak között volt egy bandzsa férfi, Mane, akit a gazdaság körüli munkákra vettek fel. Egy napon éppen fát hasogatott. Ahogy meglendítette a fejszét, apám, aki a közelben állt, és kicsit aggódva figyelte, figyelmeztette: „Az ég szerelmére, Mane, ne oda sújtson, ahova néz, hanem oda, ahova kell!” Egy másik alkalommal egy barátját vitte valahová egy lovaskocsin, aki figyelmetlenül hozzádörgölte drága szőrmekabátját a kocsi kerekéhez. Apám a következő szavakkal hívta fel erre a figyelmét: „Húzd már be a kabátod, tönkreteszed a kerekemet!” Megvolt az a különös szokása, hogy szeretett magában beszélni, és olykor egészen élénk eszmecserét folytatott vagy épp harsány vitába bonyolódott saját magával, és ilyenkor még a hangját is elváltoztatta. Az egyszeri hallgató azt gondolhatta, hogy többen tartózkodnak a szobában.

Noha anyám hatásának tudom be, hogy rendelkezem némi találékonysággal, az apámtól kapott nevelés és képzés minden bizonnyal roppant hasznos volt a számomra. Mindenféle gyakorlatokat végeztetett velem – mint pl. ki kellett találnom a gondolatait, egy-egy kijelentésben fel kellett fedeznem a logikai hibát, hosszú mondatokat kellett megismételnem vagy fejben kellett számításokat végeznem. Ezek a napi leckék a memóriám és a gondolkodásom fejlesztését, de legfőképpen kritikai szemléletem kialakítását szolgálták, és kétségkívül igen jótékony hatást fejtettek ki.

Anyám az ország egyik legősibb családjából származott, amelyben egy sor feltaláló is akad. Apja és nagyapja is számos, a háztartásban, a földeken vagy másutt alkalmazható eszközt alkotott. Anyám nagyszerű asszony volt, ügyessége, bátorsága és lelkiereje, mellyel az élet viharaival és megpróbáltatásaival dacolt, párját ritkította. Tizenhat éves korában fertőző dögvész söpört végig az országon. Apját elhívták, hogy adja fel a haldoklóknak az utolsó kenetet, anyám pedig a távollétében egymaga átment a szomszédba, hogy segítsen az ottani családnak, amelyet szintén megtámadott a rettegett betegség. a család mind az öt tagja sorban egymás után meghalt. Anyám megmosdatta, felöltöztette és kiterítette a halottakat, az ország hagyományai szerint virággal borította be a testüket, és amikor apja hazatért, már mindent készen talált a keresztény temetéshez. Anyám elsőrendű feltaláló is volt, és úgy vélem, nagy dolgokra lett volna hivatott, ha nem élt volna oly távol a modern világtól. Számos eszközt talált fel és alkotott meg, és gyönyörű mintákat szőtt a maga sodorta fonálból. Még a lenmagvakat is ő vetette el, ő nevelte a növényeket, ő tilolta a rostokat, válogatta a szálakat. Fáradhatatlanul dolgozott, hajnaltól késő estig, a család ruháit és az otthonunk berendezésének nagy részét is maga készítette. Már elmúlt hatvan, de ujjai még mindig olyan ügyesek voltak, hogy három csomót köthetett volna egy szempillára.

Volt még egy fontosabb oka kései megvilágosodásomnak. Gyerekkoromban különös betegségtől szenvedtem: a szemem előtt képek jelentek meg, gyakran villanó fény kíséretében, megzavarták látásomat, nem tudtam jól kivenni a valódi dolgokat, és a gondolkodásomat és a mozgásomat is korlátozták. Ezek a képek sohasem a fantáziám termékei voltak, hanem olyan dolgok, amelyeket korábban már a valóságban is láttam. Ha valaki mondott nekem valamit valamiről, a tárgy képe oly élesen jelent meg előttem, hogy néha el sem tudtam dönteni, amit látok, az valódi-e, vagy sem. Ez nagyon kellemetlenül érintett és aggodalommal töltött el. Sem a pszichológusok, sem a fiziológusok, akikkel azóta erről beszéltem, nem tudtak kielégítő magyarázatot adni a jelenségre. Egyedülálló tapasztalat volt, bár lehet, hogy családi hajlam, mert tudom, hogy a bátyám is szenvedett ilyesmitől. Én azt az elméletet találtam ki, hogy ezek a képek az agyban keletkező és a retinára ható egyfajta izgalmi reflex eredményei. Annyi bizonyos, hogy nem hallucinációk voltak, amelyek beteg vagy elgyötört elme termékei, hiszen minden más szempontból teljesen normális és higgadt voltam. Hogy megértsék, mit is éltem át, képzeljék el, hogy mondjuk tanúja voltam egy temetésnek vagy egyéb nyomasztó látványnak. Később, az éjszaka csendjében, elkerülhetetlenül felbukkant a szemem előtt a jelenet, és bármit tettem, egyszerűen nem tudtam eloszlatni. Olykor még a térben is ott maradt, hiába próbáltam a kezemmel átdöfni vagy elhessegetni. Amennyiben a magyarázatom helyes, meglehet, hogy egy elme által elképzelt tárgy képét ki tudnánk vetíteni egy vászonra, hogy az bárki által láthatóvá válhasson. Egy efféle fejlesztés minden emberi kapcsolatot forradalmasítana. Meggyőződésem, hogy ez a csoda valamikor a jövőben meg fog valósulni; és azt is hozzátehetem, hogy már jómagam is sokat töprengtem a probléma megoldásán.

Hogy megszabaduljak ezektől a kínzó jelenségektől, mindig azzal próbálkoztam, hogy erősen koncentráltam valami másra, amit ugyancsak láttam, és ezzel gyakran sikerült is átmeneti enyhülést elérnem; de hogy eljussak ide, állandóan új képeket kellett magam elé varázsolnom. Hamarosan rá kellett eszmélnem, hogy kezdek kifogyni a rendelkezésemre álló képekből; „kifutott a film a gépből”, mivel eladdig igen keveset láttam a világból – csak az otthoni és a közvetlen környezetünkben lévő dolgokat. Mire ezeket a mentális műveleteket másodjára, harmadjára elvégeztem, hogy elűzzem a víziókat, a gyógymód sajnos hatástalanná vált. Akkor ösztönösen kirándulásokat kezdtem tenni az általam addig ismert kicsiny világon túlra, és ezáltal új jeleneteket, új helyszíneket láttam. Ezek először homályos, elmosódó képek voltak, melyek elszálltak, amint rájuk koncentráltam a figyelmem, de aztán lassacskán sikerült rögzítenem őket; egyre erősebben ki tudtam venni őket, és végül, mint a valós dolgok, teljesen konkréttá váltak. Csakhamar felfedeztem, hogy akkor érem el a legjobb eredményt, ha egyre távolabb jutok a képzeletemben, ha egyre újabb és újabb benyomásokat szerzek, ezért aztán utazni kezdtem – persze csak képzeletben. Minden éjjel (és néha nappal is), ha egyedül voltam, elindultam a magam utazására – hogy új helyeket, városokat és országokat járjak be –, hogy ott éljek, találkozzak emberekkel, barátkozzak velük, ismerkedjek, és bármennyire hihetetlenül hangzik, ezek az élmények semmivel sem voltak kevésbé intenzívek, mint a való életben szerzett tapasztalatok – és legalább annyira kedvesek voltak a számomra.

Mindezeket nagyjából tizenhét éves koromig műveltem, amikor is a gondolataim komolyan a feltalálás irányába fordultak. S akkor legnagyobb örömömre rájöttem, hogy mennyire jól jön, hogy intenzív képzelőerővel rendelkezem. Nem volt szükségem makettekre vagy modellekre, rajzokra vagy kísérletekre. Minden ott volt a fejemben, és valóságosnak látszott. Vagyis tudattalanul kialakítottam egy szerintem új módszert, mellyel a feltalálói elgondolások testet ölthetnek, amely radikálisan különbözik a kísérletező módszerektől, ráadásul – véleményem szerint – jóval gyorsabb és hatékonyabb. Amikor az ember megalkot egy eszközt, hogy azzal egy kiforratlan ötletet átültessen a gyakorlatba, elkerülhetetlenül elvész a részletekben, és az eszköz hibáira koncentrál. Aztán pedig miközben egyre csak javítgatja és fejlesztgeti, folyamatosan csökken a koncentrálóképessége, és lassan szem elől téveszti az adott eszköz alapelveit. Így is lehet eredményeket elérni, de mindez a minőség rovására megy.

Az én módszerem más. Én nem fogok hozzá azonnal a megvalósításhoz. Ha támad egy ötletem, előbb fejben dolgozom ki. Képzeletben építem meg, képzeletben tökéletesítem, és képzeletben működtetem az eszközt. Teljesen lényegtelen, hogy a turbinámat képzeletben hozom-e működésbe, vagy a műhelyben tesztelem. Még azt is látom, ha nincs megfelelően kiegyensúlyozva. Nincs semmiféle különbség, az eredmény ugyanaz. Ezért tudok ily gyorsan kifejleszteni és tökéletesíteni egy elgondolást, anélkül hogy egy szalmaszálat is keresztbe tennék. S amikor eljutok oda, hogy egy találmányt elméletben minden elképzelhető módon tökéletesítettem, és nem látok már benne semmi hibát, akkor fogok bele a megvalósításába. És minden esetben pontosan úgy működik, ahogy elképzeltem, és a kísérlet eredménye éppen olyan lesz, ahogy elterveztem. Húsz év alatt ezalól egyetlen kivétel sem akadt. De miért is fordult volna elő? a tervezés, legyen az elektromérnöki vagy mechanikai, valós tényeken alapszik. Alig van olyan témakör, amit a rendelkezésre álló elméleti és gyakorlati adatok alapján ne lehetne matematikailag leképezni, és a hatásait vagy eredményeit előre kiszámítani. Egy kiforratlan ötlet megvalósítása, ami igen gyakori, véleményem szerint nem egyéb, mint energia-, idő- és pénzpocsékolás.

Korai szenvedéseimnek volt még egy hozadéka, mely kárpótolt a nyomorúságért. Az állandó mentális megerőltetés fejlesztette megfigyelőképességemet, és hozzájárult, hogy rátaláljak egy nagy igazságra. Megfigyeltem, hogy a képek megjelenését minden esetben egy különleges körülmények között látott valós helyszín vagy jelenet látványa előzte meg, és minden esetben késztetést éreztem, hogy beazonosítsam azt a bizonyos eredeti sugallatot. Egy idő után ez a késztetés csaknem automatikussá vált, és így szert tettem arra a képességre, hogy az okot és az okozatot össze tudjam kapcsolni egymással. Hamar világossá vált számomra, hogy minden gondolatomat kivétel nélkül külső benyomás sugallta. És nemcsak ez, hanem minden más tevékenységem is hasonló módon kapott ihletet. Idővel teljesen nyilvánvaló lett, hogy csupán egy mozgóképes automata vagyok, amely, reagálva az érzékszervek által közvetített ingerekre, azoknak megfelelően gondolkodik és cselekszik. Ennek a gyakorlati eredménye lett aztán a telautomatika,{2} amit eleddig csak igen tökéletlen módon valósítottam meg, de amelynek végtelen lehetőségei végül megmutatkoznak majd. Azóta is egyfolytában tervezgetem az önállóan működő automatámat, és hiszem, hogy megvalósítható, hogy akként működjön – persze csak korlátozott mértékben –, mintha gondolkodna, és forradalmasítja majd a kereskedelem és az ipar számos területét.

Körülbelül tizenkét éves voltam, amikor az akaratom erejével először sikerült kiűznöm egy látomást a képzeletemből, de a már említett fényjelenségek felett továbbra sem volt uralmam. Valószínűleg ezek voltak a legkülönösebb és legmegmagyarázhatatlanabb élményeim. Általában akkor jelentkeztek, amikor valamilyen veszélyes vagy nyugtalanító helyzetbe kerültem, vagy nagyon izgatott lettem valamitől. Egyes esetekben mintha lángnyelvekkel telt volna meg körülöttem a levegő. Ezen látomások intenzitása az idők folyamán ahelyett, hogy csökkent volna, egyre erősödött, és huszonöt éves korom táján érte el a tetőpontot. 1883-ban Párizsban voltam, s egy neves francia gyáros meghívott egy vadászatra, s a meghívást el is fogadtam. Már régóta nem mozdultam ki a gyárból, s a tiszta levegő pezsdítő hatással volt rám. Miután visszatértem a városba, aznap éjjel úgy éreztem, hogy az agyam valósággal lángol. Olyan erős fényt láttam, mintha egy kisebb Nap lenne, és egész éjjel hideg borogatással próbáltam enyhíteni elkínzott fejem fájdalmát. Végül a villanások gyakorisága és ereje csökkent, de több mint három hétig is eltartott, mire végül teljesen eltűntek. Mikor másodszor is meghívást kaptam, a válaszom erőteljes és határozott NEM volt!

Ezek a fényjelenségek olykor még mindig felbukkannak, például amikor egy lehetőségekkel kecsegtető új ötletem támad, de már nem izgatnak annyira, mivel intenzitásuk meglehetősen alacsony. Ha lehunyom a szemem, először mindig sötét, kék hátteret látok; olyan, mint a csillagok nélküli éjszakai égbolt. Néhány pillanat múlva a háttér megelevenedik, számtalan sziporkázó, zöld pihe jelenik meg több rétegbe rendeződve, és felém közelít. Aztán jobbról előtűnik két párhuzamos és sűrű vonalakból álló, egymásra merőleges, szép, tarka mintázat, amelyeben a sárgászöld és az arany az uralkodó szín. Rögtön ezután a vonalak egyre fényesebbé válnak, és az egész mintázatot villogó fénypöttyök szövik át. Ez a kép lassan áthalad a látómezőmön, és mintegy tíz másodperc múlva eltűnik balra, maga után hagyva egy elég kellemetlen, egyhangú szürkeséget, amely aztán hamarosan gomolygó felhőtengernek adja át a helyét, s ez láthatóan megpróbál valamilyen élő alakot formázni. Különös, de egészen addig nem sikerül a szürkeségből formákat kivennem, amíg el nem következik a második fázis. Viszont minden alkalommal, mielőtt elalszom, személyek vagy tárgyak képe villan fel a szemem előtt. Amikor meglátom őket, már tudom, hogy lassan belemerülök az öntudatlanságba. Ha nem jelennek meg, az azt jelenti, hogy aznap éjjel nem alszom.

Azt, hogy az életem korai szakaszában mennyire jelentős szerepet játszott a képzelet, egy másik különös élménnyel tudom illusztrálni. Mint minden gyerek, én is szerettem ugrálni, és nagyon szerettem volna elérni, hogy ilyenkor minél tovább a levegőben maradhassak. Előfordult, hogy a hegyek felől magas oxigéntartalmú szél fújt, amitől a testem olyan könnyű lett, mint a parafadugó, és olyankor nagyobbakat tudtam ugrani és tovább lebegtem a levegőben. Nagyszerű érzés volt, és annál nagyobb a csalódásom, amikor végül rájöttem, mi okozza.

Abban az időben sokféle különös vágyat és ellenszenvet éreztem, rengeteg furcsa szokást alakítottam ki; volt köztük olyan is, amit a külső behatásoknak tudtam be, de olyan is, amit semmivel sem tudtam magyarázni. Például irtóztam a nők fülbevalójától, de más ékszerek, mondjuk a karkötők – persze a formájuktól függően – tetszettek. a gyöngy látványától csaknem rohamot kaptam, de a kristály csillogása elbűvölt, és odavoltam az éles szélű tárgyakért és a sima felületekért. Sohasem érinteném meg egy másik ember haját, hacsak nem szegeznek pisztolyt a fejemhez. Kiráz a hideg, ha meglátok egy szőrös őszibarackot, és ha valahol a házban kámfort tárolnak, attól roppant kellemetlenül érzem magam. Még ma sem vagyok teljesen érzéketlen e felkavaró hatások némelyike iránt. Ha egy folyadékkal telt edénybe kis papírdarabkákat dobok, valamiért különös és szörnyű ízt kezdek érezni a számban. Ha megyek valahová, számolom a lépteimet, kiszámítom a leveses tányér, a kávéscsésze és különböző edények és ételek térfogatát – máskülönben nem is tudnám élvezni az étkezést. Minden ismétlődő tevékenységemnek oszthatónak kell lennie hárommal, és ha elrontottam, újra el kell végeznem, még akkor is, ha órákba telik.

Nyolcéves koromig gyenge és bizonytalan voltam. Sem bátorságom, sem erőm nem volt, hogy határozottan cselekedjek. Hullámokban törtek rám az érzelmek, és minduntalan végletek közt hányódtam. a vágyaim szinte felemésztettek, és mint a hidra feje, egyre csak sokasodtak. a fájdalomnak vagy a halálnak még a gondolata is lehangolt és vallásos félelemmel töltött el. Babonás hiedelmek uralkodtak el rajtam, folytonosan az ördögtől, a szellemektől, a kísértetektől, az óriás fenevadaktól és a sötétség más istentelen szörnyeitől rettegtem. Aztán hirtelen hatalmas változás állt be, amely teljesen megváltoztatta az életemet.

Mindennél jobban szerettem a könyveket. Apámnak hatalmas könyvtára volt, és ha csak lehetett, hódoltam az olvasás iránti szenvedélyemnek. Apám mindezt erősen ellenezte, és iszonyú haragra gerjedt, ha rajtakapott. Még a gyertyákat is eldugta, ha rájött, hogy titokban olvasok, mivel nem akarta, hogy rongáljam a szememet. Én erre valahonnan faggyút szereztem, gyertyabelet sodortam, és bádogformákba gyertyákat öntöttem. Minden éjjel bedugaszoltam a kulcslyukat és az ajtó réseit, és míg a többiek aludtak, én olvastam, olykor egészen hajnalig, mikor anyám nekilátott fáradságos napi teendőinek. Egy alkalommal rátaláltam egy regényre, Abafi volt a címe, egy ismert magyar író, Jósika Miklós művének szerb fordítása volt. Ez a mű valahogy felébresztette szunnyadó akaraterőmet, és attól fogva edzeni kezdtem az önuralmamat. Eleinte elhatározásaim elolvadtak, mint az áprilisi hó, de kis idő múltán legyőztem a gyengeségemet, és olyan örömöt éreztem, amilyet azelőtt még soha – bármit meg tudtam tenni, amit csak akartam. Idővel aztán ez az erős szellemi gyakorlat ösztönössé vált. Kezdetben el kellett nyomnom a vágyaimat, de a vágyaim és az akaratom lassanként egybeolvadtak. a fegyelem éveken át tartó gyakorlásával olyannyira úrrá tudtam lenni magamon, hogy olyan szenvedélyekkel is kacérkodhattam, amelyek még a legerősebb férfiaknak is a vesztüket okozták. Egy bizonyos életkoromban a szerencsejáték lett a szenvedélyem, ami igencsak aggasztotta a szüleimet. Az lett számomra az élvezet kvintesszenciája, ha leülhettem egy kártyaasztalhoz. Apám példás életmódot folytatott, és megbocsáthatatlannak tartotta azt az idő- és pénzpocsékolást, amelyet akkoriban megengedtem magamnak. Én eltökélt voltam, de a szemléletem korántsem volt helyes. Azt mondtam neki: „Akkor hagyom abba, amikor csak akarom, de miért adnám fel azt, ami paradicsomi élvezetet okoz?” Apám gyakran engedett utat a dühének és adott hangot megvetésének, de anyám más volt. Ő megértette a férfijellemet, és tudta, hogy csak önnön erőfeszítései által lehet valakit megmenteni. Emlékszem, egy délután, mikor minden pénzemet elvesztettem, de még mindig sóvárogtam a játék után, odajött hozzám egy bankjegyköteggel, és azt mondta: „Menj, és érezd jól magad! Minél hamarabb elveszíted mindenünket, annál jobb. Tudom, hogy felül fogsz kerekedni ezen.” Igaza volt. Akkor és ott legyűrtem a szenvedélyemet, és csak azt bántam, hogy nem volt százszor erősebb. És nemcsak legyőztem, hanem kitéptem a szívemből, hogy nyoma se maradjon a vágynak. Azóta pedig ugyanannyira közömbös számomra mindenfajta szerencsejáték, mint a fogpiszkálás.

Egy másik időszakban erősen dohányoztam, de annyira, hogy az már az egészségemet fenyegette. Aztán az akaratom felülkerekedett, és nemcsak hogy abbahagytam a dohányzást, hanem még a hajlamot is örökre kitöröltem magamból. Régen szívproblémák is kínoztak, de csak míg rá nem jöttem, hogy ezekért az a kis csésze reggeli kávé a felelős. Azonnal le is szoktam róla, bár el kell ismernem, nem volt könnyű. Ily módon fogtam vissza és fékeztem meg minden rossz szokásomat és szenvedélyemet, és ezzel nemcsak az életemet óvtam meg, de hatalmas örömöt is leltem benne, bár mások az ilyesmit inkább áldozatnak tartják.

A Műszaki Egyetem elvégzése után teljes idegösszeomlást kaptam, és amíg tartott ez a betegség, rengeteg különös és hihetetlen jelenségben volt részem.

Tesla édesapja Milutin Tesla (1819–1879)

és édesanyja Ðuka Mandić (1822–1892)

II. rész – ELSŐ SZÁRNYPRÓBÁLGATÁSAIM

Röviden kitérek ezekre a rendkívüli élményekre, mivel úgy gondolom, hogy érdekelhetik a pszichológia és fiziológia hallgatókat, és mert gyötrődéseim e korszaka fontos következményekkel járt mentális fejlődésem és az azt követő munkásságom tekintetében. De előtte elengedhetetlennek tartom, hogy felvázoljam a körülményeket, melyek megelőzték e korszakot, s amelyek részben magyarázatot adhatnak eme gyötrődésekre.

Gyerekkoromtól fogva késztetést éreztem, hogy saját magamra koncentráljak. Ez rengeteg szenvedést okozott, de ahogy ma látom, ez az átok inkább áldásnak bizonyult, mert megtanított arra, hogy életünk megtartásához és eredmények eléréséhez mennyire felbecsülhetetlenül fontos a befelé figyelés. a munkahelyi szorongattatás és a tudatunkat a különböző ismereteken keresztül folytonosan elöntő benyomások sokféle módon teszik veszélyessé a modern létezést. a legtöbb embert annyira lefoglalja a külső világból érkező információ megfigyelése és feldolgozása, hogy egyáltalán nincs tudatában annak, ami a bensőjében történik. Sok millió ember korai halála vezethető vissza pusztán erre a tényre. Még azok is, akik máskülönben odafigyelnek, elkövetik olykor azt a hibát, hogy figyelmen kívül hagyják a valódi veszélyt. És ami áll az egyénre, az többé-kevésbé igaz úgy általában az emberiségre is. Nézzük például a most bevezetni kívánt alkoholtilalmat. Ez egy igen drasztikus, erőszakos, talán még alkotmányellenesnek is nevezhető intézkedés, amelyet rákényszerítettek az országra, annak érdekében, hogy visszaszorítsák az alkoholfogyasztást, pedig azok számából kiindulva, akik a különböző élvezetekbe halnak bele, nem kétséges, hogy a kávé, a tea, a dohány, a rágógumi és más ajzószerek, amelyeket már egészen fiatal korban bárki szabadon fogyaszthat, legalább ennyire ártalmasak a nemzet testére. Például, tanulóéveimben Bécsben, a kávézás hazájában megjelent nekrológokat olvasva tudtam meg, hogy a szívbetegségben elhunytak aránya olykor a halálozások hatvanhét százalékát teszi ki. Valószínűleg hasonló megfigyeléseknek lehetünk tanúi olyan országok esetében, ahol igen jelentős a teafogyasztás. Ezek a pompás italok túlingerlik és fokozatosan kimerítik az agy finom idegszálait. Komoly hatással vannak az artériás vérkeringésre, és csak módjával szabad magunkhoz venni őket, csak és kizárólag addig, amíg káros hatásuk enyhe és szinte alig érezhető. a dohány ugyan elősegíti a könnyű és kellemes gondolatokat, viszont nem tesz jót az intenzív gondolkodásnak és a koncentrációnak, amelyre pedig minden eredeti és energikus intellektuális erőfeszítéshez szükség lenne. a rágógumi is hasznos lehet egy ideig, de aztán kimeríti a mirigyrendszert, és visszafordíthatatlan károkat okoz, nem is szólva a felháborodásról, amelyet kivált. Az alkohol kis mennyiségben remek élénkítő szer, de nagy mennyiségben mérgező, függetlenül attól, hogy whisky formájában vesszük-e magunkhoz, vagy jelentős cukorfogyasztás során magunk termeljük meg a gyomrunkban. Azt azonban nem szabad elfelejteni, hogy a felsorolt szubsztanciák mind gyilkos természetűek, és a Természetet segítik annak a szigorú, de igazságos törvénynek az érvényesítésében, hogy csak a legegészségesebb és rátermettebb egyedek maradjanak fenn. a lelkes betiltáspárti reformerek viszont jól tennék, ha tekintetbe vennék az emberiség azon perverzitását, amely a közömbös laissez-faire-t részesíti előnyben a kényszerű korlátozásokkal szemben. Az az igazság, hogy jelenlegi életkörülményeink között stimulánsokra van szükségünk ahhoz, hogy a dolgunkat a lehető legjobban lássuk el, ugyanakkor önuralmat és mérsékletet kell tanúsítanunk, és minden tekintetben kordában kell tartanunk a vágyainkat és a hajlamainkat. Magam pontosan ezt tettem éveken át, és így sikerült fiatalon tartanom a testem és a szellemem egyaránt. Az önmegtartóztatás nem volt mindig kedvemre, de bőséges kárpótlást találtam azokban a kellemes élményekben, amelyeket most átélek. Abban a reményben, hogy lesznek, akiket sikerül meggyőznöm az elveimről, hadd említsek egy-két példát.

Nemrégiben hazafelé tartottam a szállodámba. Rettentő hideg volt az éjszaka, az út igencsak síkos volt, és nem kaptam taxit. Egy fél háznyira mögöttem egy férfi követett, láthatóan ő is szeretett volna mielőbb fedél alá kerülni. Hirtelen kicsúszott alólam a lábam, de ugyanabban a pillanatban villant valami az agyamban, az idegeim maguktól reagáltak, az izmaim összerándultak, és száznyolcvan fokot leírva, a kezemmel érkeztem a földre, majd bukfencet vetve, mintha mi sem történt volna, folytattam az utamat. Az idegen utolért. „Mondja, hány éves maga?” – kérdezte, és közben alaposan végigmért. „Ó, ötvenkilenc leszek – feleltem. – Miért kérdi?” „Hát – válaszolta –, macskától már láttam ilyen akrobatikus mozdulatokat, de embertől még soha.”

Vagy: körülbelül egy hónapja új szemüveget akartam felíratni, elmentem hát egy szemorvoshoz, aki elvégezte a szokásos teszteket. Hitetlenkedve nézett rám, ahogy még jelentős távolságról is könnyedén elolvastam még a legkisebb betűket is. Amikor elárultam neki, hogy épp elmúltam hatvan, elállt a lélegzete a döbbenettől.

A barátaim gyakran megjegyzik, hogy úgy áll rajtam az öltönyöm, mintha rám öntötték volna, de nem tudják, hogy minden öltözékem mindenféle változtatás nélkül a csaknem harmincöt évvel ezelőtt levett mérték szerint készül. Ez alatt az időszak alatt a súlyom fél kilóval sem változott. Ezzel kapcsolatban van egy mulattató történetem. 1885 telén, egy este, Edison, Edward H. Johnson, az Edison Világító Társaság elnöke, Batchellor, a gyár igazgatója és jómagam bementünk egy kis helyre a cég 65. sugárúti irodájával szemben. Valaki javasolta, hogy játsszunk súlybecslést, és rábírtak, hogy álljak a mérlegre. Edison végigmért, és azt mondta: „Tesla nem több mint hatvankilenc kiló”, és helyesen tippelt. Levetkőzve hatvannégy és fél voltam, és még ma is ugyanennyi vagyok. Odasúgtam Johnsonnak: „Hogy volt képes Edison ennyire pontosan megbecsülni a súlyomat?” „Nos – válaszolta ő is suttogva –, magunk közt maradjon, mert bizalmas dolgot árulok el: hosszú ideig a chicagói vágóhídon dolgozott, ahol minden áldott nap disznók ezreit kellett lemérnie! Hát ezért.”