A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Árnyoldal, 2016

Újrajátszás, 2017

Copyright © Csiki Enikő, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-00-2

♥ „A szerelem időszakos, de te állandó vagy.” ♥

– P. C. Harris –

1.

Sally

A kifogásokat keresem, hogy lemondhassam a holnapi megbeszélést az új főnökömmel, aki egy fafejű ripacs. Amióta Kaitlyn, az előző főszerkesztőnk nyugdíjba vonult és megtette utódjának ezt a seggfejet, fokozatosan elhatalmasodik bennem ez a határtalan bosszúvágy. Nem vágytam a főszerkesztői posztra, de nyílt titokként tudtuk, hogy az újság színvonala az én érdemem, így nekem járna az a pozíció!

– Jaj, Sally! Nem teljesen mindegy, hogy miről írsz cikket? Szerelmi novellák, tucattermékek vagy hokijátékosok? Az utóbbival legalább esélyed van helyes sportolókkal találkozni – dünnyögi a telefonba Sky.

Lassan húsz perce beszélünk telefonon a húgommal, és komolyan az őrületbe kerget.

Csípőre tett kézzel, haragosan dobbantok egyet a lábammal, mintha a kislányos viselkedésemmel megmenthetném az összeomlani látszó karrieremet. Hiába vagyok hazai pályán – ami az írást illeti –, most már a magazin új tulajdonosa és főszerkesztője dönti el, miről írunk. A napokban az is kiderült számomra, hogy a szép szavakkal tarkított ösztönző beszédjén és az undorító csajozós szövegén kívül semmi másra nem képes ez a pojáca. Még mindig felfordul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy alig egy hete meg akart csókolni. Pont az ilyen fickókat hívom könyvjelzőnek. Beléd akarnak kerülni, megjelölni, hogy legközelebb tudják, hol jártak nálad. Ha Kaitlyn tudná, mit művel a fia, bizonyára páros lábbal rúgná ki a szerkesztőségből.

– Örülj, hogy nem egy bőrbetegségről kell írnod! – szól bele a kagylóba újra a húgom.

– Skyler… – Megelégelve a terápiás jellegű monológot, kinyomom a telefont, és visszatérek az asztalomhoz. Ujjaim közé fogom a tollam, és megkocogtatom vele a jéghideg kapucsínómat.

Előkeresem a noteszem, és mint minden egyes interjú alkalmával, most is felírom a lap tetejére az alanyom nevét: Joshua Nickerson. Lejjebb odafirkantgatok néhány sablonkérdést, ezután grimaszolva dobom magam elé a tollat.

Nem lesz ez így jó.

Mégis milyen kérdést tehetnék fel egy sportolónak, amit még nem kérdeztek meg tőle tucatszor? Mivel nyújthatnék többet az olvasóinknak, mint más újság? És hogyan érjem el, hogy ez a kilencven kiló tömény izom minket támogasson a konkurens lapok helyett?

A vendéglőben ülve olyannyira belemerülök az elkeseredett gondolataim elemzésébe, hogy későn veszem észre anyám alakját. Mozgása magára vonja a közelben ülő emberek figyelmét, miközben ő a bokszok között járkál, újratöltve a vendégek csészéit a még gőzölgő kávéval.

Félreteszem az aggályaimat, és magam elé húzom a laptopom. Az elsötétült monitoron visszatükröződve figyel az egykedvű arcom. Egy pillanatig elgondolkodom, hogy grimasszal vágjak-e vissza a tükörképemnek, de aztán végighúzom az ujjam az egérpadon, és a monitor egy szempillantás alatt felvillan. A lementett kép újra letaglóz. A fekete és sárga színű mezben feszítő férfi látványa arcpirító hatással van rám. Tekintetem a sármos arcától indulva egészen a korcsolyájáig vándorol, a légzésem észrevétlenül is felgyorsul. A veszélyesen szigorú tekintete, acélos arca megrémiszt, de egyszerre lázba is hoz. A kidudorodó erekkel behálózott kezétől csak még jobban elvörösödöm.

Elképesztő!

Miért olyan különleges ez a Joshua Nickerson, hogy pusztán egy fényképpel képes felkavarni a mellékvágányra terelt női érzéseimet? Alattomos módon ég bele a férfi látványa a retinámba, a gyomromat összeszorító extázis váratlan erővel hatalmasodik el fölöttem. Már ezen a képen is olyan férfinek tűnik, aki csupán a testtartásával és a tekintetével is képes bárkit a hatalma alá vonni. A Pittsburgh Pingvinek csapatkapitánya elnyerte az idei év legsikeresebb sportolója címet, és nem mellesleg háromszoros Stanley-kupa-győztes, ráadásként még a Playboy is besorolta az ötven legszexisebb férfi közé. Ez a pasi abban is bajnok, hogy könnyedén ültessen nyomasztó gondolatokat a nők elméjébe. Pont olyanokat, amilyenek egyre buzognak bennem, és összegyűlve a hasam legmélyén arra várnak, hogy megkapják a várva várt kielégülést.

Zavarba jöttem, mi tagadás…

Összeszorítom a lábaimat az asztal alatt, és a gondolataim elől menekülve lecsapom a laptopom tetejét.

Ez így nem fog menni.

A hosszú hónapok alatt felépített védőfalam hangos robajjal omlik össze, és egy röpke pillanatra sikerül újraélnem a lüktető vágyat, amit utoljára az exem iránt éreztem. Elképzelni sem tudom, miért gondolok úgy magamra, mint egy veszettül csapkodó pillangóra, talán csak arra a pillanatra várok, hogy a felismerés hideg vízként érkezzen az arcomba: hiányzik a szex. Mindig is idegenkedtem az egyéjszakás kalandoktól és a „barátság extrákkal” dologtól, távol áll tőlem mindkettő. A férfi és nő közötti kapcsolatot az ismeretség beteljesülése, a lelki kapcsolódás aranyozza be, melynek köszönhetően örömtelibben és magabiztosabban élvezhetik egymás testét.

Néhány nagyobb levegővétel után rájövök, hogy ma még nem is ettem semmit. Korgó gyomorral keresem anyámat, aki a terem túlsó végéből mutatja, hogy egy perc múlva kész az ebédem. Az egyre zajosabb vendéglő egyik félreeső asztalánál foglaltam helyet, ahonnan pont rálátni a pult mögötti konyhában sürgő-forgó apám alakjára.

Újra felveszem a tollat, és ahelyett, hogy a kérdéseket írnám össze a holnapi interjúra, megpörgetem a kezemben. Hiába keresek hibákat a férfi rendszerében, egy kicsapongást, egy ittas vezetést, amiről beszámolhatunk az olvasóknak, nem találok semmit. Jégkorong és edzés. Edzés és jégkorong. Ennyiből áll az élete. Lee barátom, egy neves sportújság főszerkesztője előre megmondta, hogy ezzel a pasassal nem lesz könnyű dolgom. Akkor egy szűkölő grimasszal válaszoltam, mert a cikk megjelenésének távoli határideje megkönnyebbülést jelentett. Elképzelhetetlen, hogy egy fiatal, helyes, izmos sportolónak – akiért bomlanak a nők – ne legyen akár egyetlenegy zaftos pletyka is a tarsolyában. Ha vakmerően állok fel a sport küzdőterére, és a közvéleménnyel ellentétben igenis hozzáértő kérdésekkel bombázom meg ezt a Nickersont, akkor a stratégiám helytálló lehet, és sikerül megleckéztetnem a bugyuta és hamis ambíciókkal teli főnökömet is. Gondolhatnánk, hogy az én drága felettesem csupa jó szándékból lökött elém egy ekkora „fehér cápát” a többi kisebb, de szenzációs sztori közül, azonban a feltételezéseim szerint Ron nagyon jól tudta, hogy pont annyit konyítok a sport témához, mint ő a munkájához. Ha egy kicsit is örökölt volna az előző főszerkesztő profizmusából, aki történetesen az édesanyja, akkor rám a jól megszokott női rovatot osztotta volna.

Megforgatom az asztalon ősidők óta sárguló bögrét, amelyben a süllyedő jégkocka Titanic módjára tűnik el a világosbarna folyadékban. Iszom egy jó nagy kortyot, aztán hideg ajakkal szívom be a meleg nyári levegőt. Az ülés műbőr huzata kényelmetlenül tapad a miniruhám alól kikandikáló bőrömre – nem volt megfelelő választás ez a ruha. Az elmúlt napokban olyan rettentő hőség lepte el egész Pennsylvania államot, amilyenre az önkormányzat sem készült fel. A tomboló forróság miatt üzletek és hivatalok zártak be, míg meglepő módon a vendéglátóhelyek forgalma megnőtt. Utoljára tavasszal és nyár elején ugrott meg ennyire a forgalmunk, mikor a Pingvinek megnyerték a Stanley-kupát.

Az ajtó csilingelése újabb vendéget jelez. Első pillantásra nem tűnik többnek, mint egy átlagos férfi, viszont mikor leül nekem háttal az előttem lévő asztalhoz, minden figyelmem rá szegeződik. Ha eddig nem is, de mostanra minden kétségem elpárolgott afelől, hogy jól bírom a szexmentes életet. Az ismeretlen tag vált néhány szót az alig tizennyolc éves Nicole-lal, aki azonnal el is indul a pult mögé leadni a rendelést. Pár hosszú perccel később megjelenik, és fürge, határozott mozdulatokkal lepakolja a több szelet pirítósból, sonkából és babból álló reggelit. Csak nem angol? A tekintetem ide-oda vándorol, ahogy az izmai baljós játékot játszanak a hátán, miközben szeletelni kezdi a reggelijét. Kelletlenül fordítom félre a fejem, és újra a laptopon kezdek ügyködni. Pechemre a monitor azonnal felvillan, és szembekerülök a másik… öhm… munkámmal.

Vajon ez a Nickerson hogy festhet a védőfelszerelések nélkül? – fut át a gondolat az agyamon.

A forróság ellenére libabőr lepi el a karomat.

Az asztalon felejtett telefonom rezgése szerencsére megszakítja a pajzán gondolataimat, a hívott névtől azonban még rosszabbul leszek. Ron, az új főnököm az. Továbbra is szótlanul figyelem a mobilt, mert soha nem adja fel egykönnyen. Ha kell, percenként hívogat, csak hogy az erőszakos jelenlétével nyomást gyakoroljon rám. Egy perccel később üzenetet jelez a mobil. Megnyitom. Időpontot és helyszínt tartalmaz a szöveg. Az interjú… Ezek szerint Ronnak sikerült kiharcolnia, hogy fogadjon a hokicsillag. Tehát már csak rajtam múlik minden. Mély levegőt veszek, és a csészémbe bámulva megrázom a fejem. A precizitásom hiányában úgy érzem magam, mint egy amatőr. Az eddig összegyűjtött anyagokból arra a megállapításra jutottam, hogy valószínűleg az egész életét szigorú szabályok szerint éli. Megközelíthetetlennek mutatja magát, de az ő esetében az is lehetséges, hogy csak a média aggatta rá ezt a szerepet, ami miatt betegesen rajonganak érte a nők. Előfordult, hogy a reklámfelkéréseit is visszadobta, ha valami nem volt számára elfogadható. Nevetséges elvei vannak. Ha valami folytán a mi lapunkkal mégis hajlandó együttműködni, vehetném jó kezdetnek is. Viszont egy időpont még nem jelenti azt, hogy az interjút sikeresen megcsinálhatom. Ez a férfi tényleg elvi kérdést csinál a marketingből, és ha igazam van, akkor számára a pénz csupán másodrangú dolog. Remek… Ha meggondolja magát, még csak le sem tudom fizetni ilyen esetben. A számlámon maradt siralmas húsz dollárral még egy teletankolást sem tudnék állni a luxusterepjárójába, nemhogy egy milliókat érő interjút egyeztessek le vele.

– Itt is van a mennyei ebéded, drágám – búgja anyám hozzám hajolva.

Begyakorlott mozdulatokkal helyezi elém a gőzölgő zöldségekkel megpakolt tányért, én pedig…

– Ez mi?

– Apád legújabb specialitása: bambuszos rák.

– Komolyan? Anya, hányszor kell emlékeztetnem apát rá, hogy nem vagyok kísérleti nyúl?

Kezembe veszem a villát, majd néhány tétova kotorászás után inkább mégis leteszem. Anyám még mindig az asztal mellett állva markolássza a kötényét, és igyekszik bűnbánó arcot vágni.

Már azelőtt is éttermekben dolgozott, hogy megismerte apámat, és közös vendéglőt nyitottak ők ketten. Mint gyakorlott pincérnő, képes felismerni a különböző hangulatban lévő vendégeket, valamint kezelni a kicsapongó érzelmi hullámaikat. Ettől lett olyan szuper a munkájában. Sokan őmiatta törzsvendégek nálunk, akik mindennap beugranak munka előtt vagy után, hogy elújságolhassák neki az éppen aktuális híreiket. Na, meg hogy tanácsot kapjanak. Mert anyámnak aztán van azokból jó sok. Amíg a vendégek kiöntik a lelküket, addig is bőszen fogyasztják a kávét, a csapolt sört és az apám által ajánlott specialitásokat. A múltkori komolytalan felvetésemre, hogy a zűrösebb vendégekre való tekintettel helyezzenek el az asztalok között egy olyan tipikus „beszélgetős” kanapét, csak egy horkantás volt a válasz. De ha belegondolunk, milyen őrültség ez?! Úgy értem, ki megy oda például a buszsofőrhöz azzal a céllal, hogy kibeszélje a magánéletét? Nem mintha én nem traktálnám a problémáimmal szegény Albertet, a világ legklasszabb Uber-sofőrjét. Jó, rendben van, a Larryvel való szakításomat én is egy sofőrnek meséltem el azon az éjszakán, mikor sírva ültem be hozzá a hátsó ülésre.

– Leülsz egy kicsit? – kérdem anyámtól, az asztal másik oldalára mutatva.

Míg ő helyet foglal velem szemben, észreveszem, hogy őt sem hagyta hidegen a szomszédos asztalnál falatozó, kidolgozott felsőtestű férfi.

Arrébb tolom a tányérom, a csörrenésre újra rám figyel.

– Lehet, hogy bajban vagyok… – kezdek bele.

– Terhes vagy? – vág közbe, és megragadja a karomat.

– Dehogyis! Jesszus, anya!

– Nem mintha baj lenne, csak hát már benne vagy a korban, és…

– A munkámról van szó – kezdek bele újra. – Úgy néz ki, hogy most először nem tudom hozni a száz százalékot. Az új főnök nem olyan, mint Kaitlyn volt. Van egy olyan érzésem, azt várja, mikor dobom be a törülközőt.

– Honnan veszel ilyen butaságokat? Miért akarná?

– Amióta Kaitlyn nyugdíjba ment, az újság sorsa stagnál. Sok aktuális hírtől esünk el a fia, Ron szervezőképtelensége vagy hiteltelensége miatt. Olyan cikkeket közöl le, amelyeknek nincsenek megnevezett forrásaik, kételyre adnak okot, az érintettek pedig természetesen sorra perelnek be bennünket. Még pár ilyen húzás, és a végén nemcsak nekem, de a többieknek sem lesz munkájuk.

Anyám kézbe veszi a sószórót, és határozott mozdulatokkal tisztogatni kezdi. Nála ez azt jelenti, hogy nem tudja, mit feleljen.

– Ne mondd el apának, de interjút kell készítenem ezzel a Nickersonnal, jó? – nézek anyámra, és folytatom. – Ez kész röhej! A sport meg én… hiszen ismersz! Úgy értem, szeretem nézni a teniszt a tévében, de a hoki meg én két külön világ vagyunk. Ron vagy ennyire ostoba, vagy tényleg arra játszik, hogy kicsináljon a lapnál. Ez már nem az első alkalom, hogy tőlem teljesen távol álló témájú munkát sóz rám. Ha nyíltan kirúgna, az valószínűleg túl nagy felháborodást keltene a szerkesztőségben, tehát inkább eléri, hogy magamtól mondjak fel. Csodás…

A hirtelen kifakadásom után az eddigieknél is pocsékabbul érzem magam. Régebben imádtam ennél az újságnál dolgozni, de most úgy érzem, hogy folyton bizonyítanom kell. Ez nem fog menni, ezt a létrát már megmásztam egyszer.

Tanácstalanul nézek anyámra.

– Nem mondasz semmit?

– Nem kell, már tudod, mi a helyes út.

– Újabban a szerencsesütiket is te írod? – nevetem el magam kínomban.

– Mindig megoldottad a dolgokat, ezt tőlem örökölted. Azt, hogy kihívásnak tekintesz minden eléd gördülő akadályt, amit aztán könnyedén arrébb söpörsz. Skyler, nos, ő más tészta. A húgod az apja önfejűségét örökölte – legyint anyám, aztán felkacag. – Nagyon büszke lenne rád, ha tudná, milyen munkád van. Miért nem szabad elmondanom neki, hogy ezzel a hokis fiúval dolgozol majd? Körbeugrálná az éttermet, ha tudná, hogy közöd van a kedvenc csapatához.

Apám, megérezvén, hogy róla van szó, felkapja a fejét, és kinéz az étterem konyháját a pulttal egybekötő ablakon. Odaintek neki, mire ő is mosolyra húzza a száját. Aztán hüledezve észreveszi az előttem árválkodó bambuszos akármit.

– Nem szeretném, ha hiú ábrándokat kergetne ezzel kapcsolatban. Tudod, milyen. Nem győzne a nyakamra járni.

– Édesem! Ez a Nickerson nem a csapatkapitány?

Nagyszerű, még anyám is többet tud a férfiről, mint én. Bólintok, majd újra apám hadonászó alakja vonja magára a figyelmem. Fakanállal a kezében mutogat az érintetlen ételre, én pedig kelletlenül húzom magam elé a tányért.

Hát jó! Ha vége a karrieremnek, akkor már mindegy, mikor patkolok el apám kísérleteitől.

Ezzel a drámával túlfűtött gondolattal helyezem az első falatot a számba, szigorúan kihagyva a tengergyümölcse részt. Meglepően finom. A zöldséget beborító szósz pikáns édessége azonban hamar alábbhagy, mikor a bambusz keserű íze átveszi az egzotikus ízvilág feletti hatalmat. Az utóbbi hetekben már megszokhattam, hiszen pont ez az íz jellemzi a mindennapjaimat is. Automatikusan a pohár vízért nyúlok, és nagyokat kortyolok belőle, miközben apám kedvéért még további öt falatot eltüntetek.

2.

Sally

Talán kis boldogságot nyújt ugyan, de elsőre sikerül elcsípnem egy árnyékban lévő helyet a PPG Paints Arena parkolójában. A sportkomplexum az egyik legmodernebb épület a városban, de a parkolást nem sikerült tökéletesre kifejleszteniük. Kissé idegesen nézek bele a visszapillantó tükörbe, majd előkotrom a Skytól kapott rúzsomat, és még egyszer végighúzom a vörös ajkamon. Ebben az augusztusi hőségben csoda, hogy még nem olvadt le az alapozó az arcomról. Kínos lenne, ha perceken belül a mekis pasasra hasonlítanék, bár valamilyen szinten Ronald McDonald vonzerejének is nehéz ellenállni. Gyorsan beleszagolok a blúzom lenge anyagába, nehogy az illatunk is hasonlítson. Rossz ómen, ha úgy emlékezne rám ez a Nickerson, mint a sült krumpli illatú újságíróra. Kiszállok a kellemesen légkondicionált autóból, és elindulok a hajszálrepedésekkel tarkított aszfalton. A fehér selyemblúzom kellemetlenül tapad a testemre, amin a kánikula sem segít. A ruhásszekrény előtt képtelen voltam eldönteni, hogy az üzleties határozottságommal hassak az interjúalanyomra, vagy a női vonzerőmet használjam lefegyverző eszközként. Végül a szolid, ámde fantáziát beindító félhosszú ceruzaszoknyámnál és az elengedhetetlen, csontfehér blúzomnál maradtam. Hiba volt.

A szél éppen csak lengedezik, megkavarva a tegnapi kosárlabdameccs szórólapjait a földön. Az épület bámulatos; belülről is pont olyan, mint amilyennek elképzeltem. Az üvegajtó csendesen nyílik, majd csukódik mögöttem, ellenben a fejemben nyüzsgő gondolatokkal. Idegenek számára határozott nőnek tűnök, ami természetesen a munkám velejárója; az arcom és a hidegvérem mintegy védőruhaként funkcionáló munkaeszköz. A fal mellett elhaladva egészen a recepcióig kopogok a félmagas körömcipőmben. Továbbra sem látszik rajtam szemernyi aggodalom sem, de hogy levezessem a bennem lévő feszültséget, előkotrok a táskámból egy mentolos rágógumit.

Rágj és lélegezz!

Bemész, letudod a kérdéseket, aztán Ron pofájába dörgölheted a sikert.

Egy elegáns kosztümbe bújt fiatal nő ül a pult másik oldalán, aki már első ránézésre sem szimpatikus. Mennyire gyűlölném a munkáját – fut át a gondolat a fejemben. Szinte mindennap itt ülni, és várni, míg aláírják az épületben való tartózkodásról szóló unalmas maszlagot, amit aztán soha senki nem ellenőriz le.

A nő Louis Vuitton sálja már messziről magára vonta a figyelmemet, de nem ám a márkája miatt. Ki az az őrült, aki harmincöt fokban sálat teker magára?! Mikor odalépek a makulátlan tisztaságúra sikált gránitpult elé, egy pillanatra sikerül elnyernem a figyelmét, de aztán újra visszatér a telefonbeszélgetéshez. Nem értem a nyelvet, franciául társalog, de főleg inkább bájolog a vonal túlsó végén lévővel. A pulton különféle szórólapok sorakoznak, mind a csapat eseményeit és termékeit reklámozzák. A gondolattól, hogy perceken belül találkozom a csupa izom Mr. Hokiterminátorral, izzadni kezd a tenyerem.

Mi lesz már?

Kezdem elveszíteni a türelmem.

A pultot fedő, hideg gránitlapon jól halhatóan kopog a körmöm, ahogy figyelemfelhívásként játszom az ujjaimmal. A nő rám emeli a precízen sminkelt szemét, és egy elnézést tátog a szájával.

Mosolyogva bólintok vissza.

Hogy kapnál hőgutát!

A kialakult helyzet cseppet sem kedvez nekem. Elkésni az interjúról a legsúlyosabb hiba. Nyugalmat erőltetek magamra, kénytelen leszek valahogy behozni az elvesztegetett időmet. Várakoztasson csak ez a némber, akkor is megcsinálom ezt a fránya interjút!

A gránitlap hűvössége visszacsábítja a kezem a pultra, a mozdulat közben azonban megakad a szemem egy tenyérnyi paksamétán. Végigpörgetem az ujjaimmal, és az egyik lapnál elakad a lélegzetem. Josh Nickerson – olvasom a kép aljára firkantott aláírást. A fotó ugyanaz, mint amelyiket a napokban nézegettem a monitoromon. Talán ez a legerőteljesebb képe.

– Segíthetek valamiben? – szólal meg váratlanul a nő.

– Üdv! Sally Dannison vagyok, a Starlight újságtól. A főnököm mára egyeztetett interjút Mr. Nickersonnal.

Miss Vuitton válaszul cinikus mosolyra húzza a száját, mintha ő is tudná, hogy hiába fáradtam ide.

– Esetleg mutatna valami személyi azonosító kártyát?

Esetleg beletömhetném a sáladat a szádba?

– Hát hogyne! – válaszolom mosolyogva.

Ebben a pillanatban a telefon újra megcsörren, ő pedig egy újabb néma tátogással jelzi, hogy várjak. A magamra erőltetett udvariassággal bólintok, és közben előveszem az igazolványomat. Mikor két perc múlva sem hajlandó befejezni a roppant fontos beszélgetést – ismét franciául –, átnyújtom a kártyámat a pult fölött, és egyenesen a szeme elé tolom.

– Excusez-moi! – bájolog a telefonba, majd hozzám intézve, barátságtalanul felmordul.

– Végig egyenesen ezen a folyosón, utána balra, a zöld ajtón ki. Ezt vegye fel, és írja alá itt! – teszi hozzá, és átad egy hosszú akasztóval ellátott belépőkártyát.

Méltatlankodásomat az elcsigázott mosolyom mögé rejtem, aztán nyakamba akasztom a kártyát, melyen nagy betűkkel virít a látogató szó. Aláfirkantom a nevem egy füzetbe, és elindulok, majd néhány lépés után elérek a bizonyos zöld ajtóig. Határozott mozdulattal belököm, és hirtelen mintha a mennyországba érkeznék. Az erős napsugár megvakít egy pillanatra, képtelenség kivenni, hogy hol vagyok. Ütemes sípszó hallatszódik a távolból, megtarkítva egy-egy elejtett káromkodással. Még mielőtt teljes valójában alkalmazkodna a szemem a világossághoz, megkapaszkodom a mellettem lévő korlátban. Egy biztos, hogy nem a várt hűvös levegő vesz körbe, ahogy egy jégpálya mellett elvárná az ember, valamint a madarak csicsergése is zavarba ejt. Lehet, nem jó helyre irányított Miss Vuitton?

3.

Josh

– Mit csinálsz, ha kiszabadulunk innen? – érdeklődik erőtlen hangon a friss igazolású, alig tizenkilenc éves Sam Roux.

Tekintetét a lelátóig követve, hamar megértem kíváncsiságát. Azonban ehhez a beszélgetéshez nem jó helyen kopogtat, mert már kifejezetten ritkán merészkedek el odáig, hogy kihasználjam népszerűségem előnyeit.

– Ott van az a hármas trió – bök a fejével Sam a pályán kívülre.

A srác egy őstehetség, de az idegesítő stílusa hagy némi kívánnivalót maga után. Azt szokták írni rólam a lapok, hogy érzéketlen vagyok, a jégen pedig könyörtelen, pedig szerintem csak a média látja így. Nagyszerűen felépítették az imázsomat, amivel csak az a gond, hogy egy idő után néha észrevétlenül is sikerül magamra aggatnom ezt az állarcot. Soha nem volt szükségem maszlagra, a pályafutásom önmagában elég volt, hogy hírnévre tegyek szert. Kiegyensúlyozott életem van, ami úgy működik, mint egy évek óta jól bejáratott gőzmozdony. Nem bonyolódom kapcsolatokba, melyek elvonhatják a figyelmem, de ami a testi szükségleteket illeti, arra mindig van megoldás. Túlzás nélkül állítom, hogy a nők többsége önként és dalolva tárja szét a lábát az első illetlen szóra. Régebben kifejezetten kedvezett a kicsapongó életemnek az ilyen könnyen kapható forróvérű nők társasága, mára azonban lelohasztja a kedvem, és inkább magányba taszítanak ezek a felületes, kéjsóvár kapcsolatok. Magam sem tudom, mit keresek egy nőben, mert amint megélem a könnyen szerzett eksztázist, máris azon kesergek egy hideg whisky társaságában, hogy mennyire erkölcstelen világot élünk. Csodálatos átélni a nő erejét, ami ritka, mint a fehér holló. És ha akad is, aki képes bármi hasonlót felmutatni, képtelen vagyok megtartani. Félek az elköteleződéstől? A karrieremet tekintve másról van szó. Megtanultam, hogy a pillanatnyi fellángolások hamar hamuvá lesznek, ha nem tápláljuk a parazsat. Én pedig még csírájában fojtom el az ilyenfajta érzéseket, mielőtt kibillentenének az összhangból. Tehát nem félek, és nem vagyok érzéketlen. Csak precíz.

– Az edzésre kellene ilyenkor figyelned, nem a nőkre! Tartsd a farkad a nadrágodban, a szemedet pedig az edzőn! – terelem vissza az újonc figyelmét.

– Hát jó, ha neked nem kellenek, akkor majd én – lihegi Sam.

– A tied – törlöm meg a számat, majd fáradtságtól remegő kézzel emelem fel a kulacsom, és kortyolok belőle néhányat.

Szándékosan arrébb lépek a fiútól, ezzel is jelezve, lezártnak tekintem a beszélgetést.

Pokoli iramot diktál nekünk George. Ő az egyik legnagyszerűbb edző, akit ismerek; immáron két csapatot is hozzásegített a Stanley-kupa megszerzéséhez, ezért a fiúkkal hiszünk benne, és ugrunk minden parancsára, még akkor is, ha esetenként a tüdőnket köpjük ki. Igaz, az elmúlt másfél hónapban a lazsálásé volt a főszerep, de itt most mind jól tudjuk, hogy nincs mese: elkezdődött számunkra a komoly felkészülés. Sam is jobban tenné, ha felfogná, mi a tét idén. Még a tikkasztó meleg ellenére is végigcsináltuk a közel háromórás edzést, amitől minden végtagom és izmom sajog. Tetőtől talpig izzadt vagyok, és a többiekhez hasonlóan én is a térdemre támaszkodom, úgy fújom ki a levegőt, és tudatosan kontrollálom a légzésem.

– Holnap lehetőleg ne úgy mozogjatok, mint egy rakás vemhes macska! – ordítja el magát George edző. – A mai csak bemelegítés volt, holnapra kössétek fel a gatyátokat – csapja össze a kezét, mintegy nyomatékot adva a szavainak.

Amint a frissen vágott füvet szuggerálva lassulni érzem a légzésem, felegyenesedek, ekkor azonban egy felkavaróan édeskés illat csapja meg az orrom.

– Mr. Nickerson?

A nevem hallatán a hang irányába kapom a fejem, meglepetésemre egy nővel nézek farkasszemet.

– Idegeneknek tilos ide jönniük – morogja az egyre közeledő George. – A lelátón lenne a helye…

– Ez egy kis félreértés – inti le határozottan az edzőt az idegen nő. – Sally Dannison vagyok a Starlight újságtól, és Mr. Nickersonnal van időpontom, hogy elkészítsek egy interjút.

A vörös ajkú hölgy kikerüli az edzőt, és üzletiesen felém nyújtja a kezét. Pillanatnyi hezitálás után markomba temetem a parányi kézfejét. Karcsú ujjai végén a vörös körömlakk már messziről rikít, ami nem értem, miért érdekel. Őszintén meglep, hogy nem zavarja az izzadságtól nyirkos tenyerem, ahogy a többiek hangos kurjantásai sem. A nő határozottan kihúzza magát, majd elengedve a kezem, hátrasimítja a félig feltűzött aranyszínű haját.

– Nos, hogy ne raboljuk sokáig egymás idejét, rá is térek a tárgyra: hol és mikor ejthetnénk meg a beszélgetésünket, Mr. Nickerson?

Miről beszél? Milyen beszélgetést?

Gyanítom, hogy Bruce keze van a dologban. Lehet, új menedzser után kellene néznem… Ettől függetlenül csodálom a nő bátorságát, de akkor is a hátam közepére kívánom. A parányi keze, a megfelelő fűszerezésű parfümje és a kemény tekintete biztos hatást gyakorolhat a férfinemre. Engem is elkap egy cirógató érzés, de a lelkierőmnek köszönhetően könnyedén lerázom magamról.

– Nem adok interjút!

A nő láthatóan rácsodálkozik az elutasító válaszomra, de a mosolya továbbra is tökéletesen rezzenéstelen, ahogy a szavakat keresi.

– Mr. Nickerson…

– Mit nem lehet érteni azon, hogy nem adok interjút? – zárom le a témát fáradtan. – Nem akarok ma mást, csak egy hideg zuhanyt és az ágyamat.

Kíváncsi tekintetem végigvándorol az arcán, majd provokálás céljából egy kósza pillantást vetek a fehér blúzon átsejlő mellére. Ezáltal is tudatosítom benne, hogy nem vagyunk tárgyalóképes ellenfelek. Abban bízom, hogy ezután a magas sarkújában végigegyensúlyozva kitipeg a pályáról, és a továbbiakban felhagy a próbálkozásával. Tisztában vagyok az újságírók munkájával: olykor kellemetlen szituációba kell keveredniük, hogy elvégezhessék a feladataikat. Most azonban fáradt vagyok, és legszívesebben szó nélkül továbbhaladnék az öltöző felé, de a nő karon ragad. Idegesen megrázza a fejét, a csatból kiszabadult aranyfürtjei pedig a vállát simogatják. A puha bőre túlságosan is eltereli a figyelmem, és ezzel bizony egérutat adok a szépajkúnak, aki szentül elhatározta, hogy nem tágít. A vadság és a sebezhetőség furcsa keveréke lapul barna szemében, melyet most egyenesen rám szegez. Jól ismerem ezeket az indulatokat. Pont ettől szoktam elhatárolódni, mikor a nőkben sértetten tudatosul, nem kívánok szorosabb kapcsolatba lépni velük. A média rendszeresen átlépi a személyiségi jogokat illető határokat, amitől sokszor borsózik a hátam, de úgy vélem, most másról van szó. Ha továbbra sem engedek a nő ádáz tekintetének, szinte biztosra veszem, hogy jelenetet fog rendezni. Igyekszem udvariasabbá válni, miközben lefejtem magamról a remegő ujjait.

A többiek már a kerítéssel elszeparált lelátó mellett osztogatják az autogramokat, így észre sem veszik az incidenst a nővel. Magam mögött hagyom a dühtől tajtékzó firkászt, de alig teszek néhány lépést, mikor utánam morog.

– Seggfej!

A szava végiggyalulja a koponyámat, kíméletlenül pattog oda-vissza a fejemben.

Megtorpanok egy pillanatra, mire a közvetlenül mögöttem siető Aranyhajú gyorsan reagálva kikerül, és vissza sem fordulva elsétál mellettem. A parfümje újra körülölel, és feszélyezve újabb lassú lépéseket teszek.

A picsába!

Talán nem kellett volna ekkora tahónak lennem. Már késő bánat. Valószínűleg vérig sértettem a nőt, amitől enyhe lelkiismeret-furdalásom támad.

Végigsimítok a borostás államon, és az előttem kacéran ringó csípőt lesem tanácstalanul. A recepción kapott mágneses kártyát csak az épületben tudja használni, a kijutáshoz már az enyémre lenne szüksége. Tehát nem sietek utána. A többiek még mindig nem végeztek az aláírások osztogatásával, a főként kacéran vihorászó nőkből álló szurkolótábor engem teljesen hidegen hagy. Cserébe egy másik elfoglaltság érdekel, amitől gúnyos mosoly szökik az arcomra.

Aranyhajú idegesen rángatja a moccanásra sem bírható ajtót, egy idő után kénytelen feladni a hiábavaló próbálkozását. Letörli az izzadságtól fénylő homlokát, majd lebiggyesztett szájjal néz körbe segítségért. Tekintete azonnal keménnyé válik, amint meglátja, hogy néhány méterrel mögötte karba font kézzel rajta mulatok. A nő, mint egy amazon, megőrzi a lélekjelenlétét, sőt mi több, a villámokat szóró szemével nyilvánosan, újra és újra ki kívánja oltani belőlem az életet. Résnyire eltátott ajka remeg, de a tekintete veszélyes, akár egy vérszomjas nőstény oroszláné. Meredten nézzük egymást, és hiába igyekszem elfordítani róla a tekintetemet, csak komoly erőfeszítés árán sikerül. Felismertem benne az erőt. Ugyanaz, amit én a jégen szoktam szabadjára engedni. Amitől az eszemet vesztem, mert rájövök: voltaképp ezt kerestem idáig a gyengébbik nemben.

Bámulatos!

– Elnézést! – kiált a semmiből Sam egyenesen a nő felé.

Na ne!

A fiú már messziről kiszúrta magának az újságírónőt, amivel nem is kellene foglalkoznom. Most mégis azt teszem. Talán mégis sikerült az amazon hatása alá kerülnöm…

Sam pofátlan vigyora felcseszi az agyam, a hosszú lábat bámuló, kigúvadt szeme pedig olaj a tűzre. Mint egy darab húst a hentesnél, úgy méregeti bárgyú képpel a terepet. Ráncba szalad a szemöldököm, mert eszembe jut, hogy néhány perce még én is így tettem.

A fiú a nő mellé ér, és az idegesítő vigyorával a képén kezd bele a szépet tevésbe. Aranyhajú azonban nem fogékony a srác szövegelésére, és mindenféle finomság nélkül fojtja belé a szót. A százkilencven centis jégkorongos úgy ugrik az ajtóhoz, mint egy jól beidomított fóka a helyi cirkuszban. Az idióta előkapja a mágneses kártyáját, a zár kattanásával egy időben a nő megragadja a kapaszkodót, és amint az ajtó kinyílik, ő kámforrá válik mögötte. Még egy hosszú percig nézem a lassan záródó nehéz ajtót, majd kivárom, míg a srác arrébb kullog. Földre szegezett tekintettel elnevetem magam a fiú előbb látott megsemmisülésén.

Az a nő élve felfalta volna a szerencsétlen srácot. Talán engem is…

És ez valamiért tetszik nekem!