A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: I’ll Kiss You Twice (Shame on You #2), 2022

Fordította
VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Szívtelen (A bűn szívében 2.), 2022

Féktelen (A bűn szívében 3.), 2022

Végtelen (A bűn szívében 4.), 2022

Első csók (A bűn klubja 1.), 2023

Copyright © 2022. I’ll Kiss You Twice by W. Winters.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-79-9

Figyelem! E történet a képzelet szüleménye. A benne lévő nevek, alakok, helyek és események kivétel nélkül a szerző képzeletének szüleményei.

Bárminemű hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel kizárólag a véletlen műve. A regényben szereplő alakok valamennyien tizennyolc évesek vagy annál idősebbek.

Willow Winters, a USA Today és a Wall Street Journal sikerlistáján előkelő helyen szereplő regényíró vadonatúj, provokatív történetében ellátogathatunk az erkölcstelen gazdagok egyik exkluzív klubjába. E történetet azoknak írta, akikben a zűrös fickók, a rosszfiúk iránt lobog a vágyakozás.

Declan Cross egy nagy hatalmú, komor férfi, ám a sötét szeme oly szenvedésről árulkodik, melyen a lelkem zokogva szeretne enyhíteni. Én mindig is a kemény fickókhoz vonzódtam, úgy is mondhatnánk, hogy a rosszfiúkhoz… Ám Declan brutalitása ennek dacára is rémülettel tölt el. Azt ígértem magamnak, hogy nagy ívben el fogom kerülni. Megfogadtam, hogy sohasem próbálom meg valóra váltani mindazt, amiről éjszakánként álmodozni szoktam vele kapcsolatban.

Egy éjjel azonban minden megváltozott. Declan jól tudja, olyasminek lettem a szemtanúja, aminek nem lett volna szabad. Könyöröghettem volna az életemért, csakhogy nyilvánvaló, a hozzá hasonló férfiak nem tárgyalnak, és hírből sem ismerik a könyörületet. Teljes egyértelműséggel a tudtomra adta, hogy mire vágyik mindennél jobban…

Most már az övé vagyok.

A Második esély A bűn klubja-sorozat második regénye. A történet még izgalmasabb, ha előtte elolvassuk a sorozat első részét, az Első csókot.

PROLÓGUS

Declan

A legidősebb bátyám egyszer elmesélte, milyen volt, amikor rádöbbent, hogy mindent romba döntött. Nemcsak a saját életét tette tönkre, de mindazokét is, akiket szeretett. Carter arról beszélt, úgy érezte, lelassult vele az idő, ugyanakkor az események oly nagy sebességgel peregtek, hogy nem tudott fellépni ellenük.

Előre látta mindazt, ami ránk vár – a pusztulást, a fájdalmat, az agressziót.

Csakhogy akkor már túl késő volt.

Arra kárhoztatott minket, hogy olyan úton induljunk el, ahonnan nincs visszatérés.

Azon az éjszakán karcossá tette a hangját a whisky, miközben nekitámaszkodott a templom színes ólomüveg ablakának. Halványan még ma is emlékszem, ahogy óvatosan elvettem tőle a szinte már teljesen üres üveget, miközben nagyon jó lett volna, ha Jase minél hamarabb ideér, mert akkor nem kell továbbra is egyedül maradnom a legidősebb bátyámmal.

Carter berúgott, agresszív lett, aztán összeomlott.

Pokolian megviselt mindannyiunkat az az éjszaka. A fivérem ruhájából csöpögő vér csak emlékeztetett a szörnyűségekre. Akkor csupán tizenhét éves voltam. Rémülettel töltött el, ami történt, ám még erősebben tartottam attól, hogy a bátyám mit fog csinálni. Emlékszem, közben arra gondoltam, sosem fogom hagyni, hogy az életem során valaha is hasonló helyzetbe kerüljek.

Egy évtizeddel később már nyilvánvaló volt, hogy tévedtem.

A motelszoba parányi ablaka tárva-nyitva, és engem bámul az egyetlen nő, akire valaha is vágytam. Ez az a pillanat, amikor eszembe jutnak Carter szavai. Rám zúdul addigi életem minden fájdalma és felismerése.

Braelynn az ablakpárkányon kuporog. Olyan picinek, gyengének tűnik, a hideg éjszaka ellenére pedig túl vékony a hálóinge. Több emelettel lejjebb vörös, fehér és kék fények villódznak az utcán, végigsimítják az arcát. Alig pár pillanattal korábban még ugyanabban az ágyban öleltem magamhoz őt, amelyik most kettőnk között áll. Mindent rendbe akartam hozni, csakhogy elkéstem vele.

Nem számítottam arra, hogy ilyesmi történhet. Dacára mindannak, amin keresztülmentünk, erre nem gondoltam volna.

Csak az érdekelt, hogy jóvátegyem a múltat.

Braelynn szeme véreres. Könnycseppek gördülnek le az arcán, és a szellő mozgásba hozza a válla körüli göndör, sötét tincseket…

Közben csakis az jár az eszemben, hogy Carter legalább tudta, milyen pokol vár rá. Felismerte azt a pillanatot, amikor túl messzire megy.

Én viszont nem.

Elemi erővel sújt rám a felismerés: minden az én hibám, ráadásul már túl késő. Nem lehet semmit sem jóvá tenni!

Azt kérik a lánytól, hogy ne ugorjon ki az ablakon. A bilincs féme belevág hátrafeszített csuklómba. Ketten tartanak vissza attól, hogy odarohanjak Braelynnhez, és az egyikük egy pisztoly csövét nyomja a fejemhez.

Berekedt a hangom az üvöltéstől.

A fájdalom és az adrenalin azonban semmit sem jelent, ha ez a lány ilyen tekintettel néz rám.

Mintha örökre búcsút akarna monani.

Remegve guggol az ablakpárkányon, én meg magatehetetlenül csak üvölteni tudok, hogy ne mozduljon. Rendőrök fognak körbe minket a picike motelszobában, és én jól tudom, közel a történetünk vége.

Az is nyilvánvaló, hogy Braelynn szeret engem.

Sötét szemében fájdalom és szenvedés tükröződik. Megbánás. Rengeteg bánat. Csakhogy amikor rám néz, és megcsúszik a keze a párkányon, jól tudom, azért került ilyen nyomorúságos helyzetbe, mert szerelmes belém.

Arról viszont fogalma sincsen, hogy én mennyire szeretem őt.

Azt sem sejtheti, hogy ez a pillanat a halálba küldi a lelkemnek azt a részét, amelyikről mindaddig, amíg Braelynn vissza nem tért az életembe, azt gondoltam, hogy halott. Azt hittem róla, hogy már rég elenyészett.

Éppen csak megmozdul az ajka, ahogy suttog valamit, és ekkor egy lövés döreje töri meg a pillanat csöndjét.

– Braelynn, ne!

1. FEJEZET

Declan

Három héttel korábban

Minden sokkal hidegebbnek tűnik, ahogy a folyosó másik végén becsukódnak az ajtók. Halk csattanás, majd a zár diszkréten kattan, így már nem kell bámulnom, ahogy elviszik az ernyedt női testet. A következő lépések meglehetősen egyszerűek. Százszor vagy talán annál is többször csináltam már így.

Az történik, aminek meg kell történnie.

A lányt mindaddig kínozni fogják, míg el nem mondja a várt információt, és meg nem győződünk a vallomása igazságtartalmáról.

Utána megölik, és eltüntetik a hulláját!

Erre gondolva nyelek egy hatalmasat. Mélyen belemart a szívembe az, ahogy rémülten a nevemet sikoltozta. Még most, a dermedt csendben is jól hallom. Ködként járja át a testemet a rettegés. Azelőtt már számtalan alkalommal voltam szemtanúja annak, ahogy férfiak vagy nők próbáltak meg szembeszállni a rájuk váró elkerülhetetlen végzettel az után, hogy vakmerően szembeszálltak a fivéreimmel és velem.

Csakhogy Braelynn…

Az árulása miatt jéggé dermed az ereimben a vér, akárcsak a lelkem.

Képtelen vagyok elhinni, hogy ezt tette.

– Egy pillanatra se hagyd egyedül!

Csak akkor döbbenek rá, hogy tényleg elmormoltam ezeket a szavakat, amikor Nate kérdő tekintettel rám mered.

– Főnök? – kérdezi értetlenül.

Megfordulok, kihúzom magam, és olyan hangosan folytatom, hogy Nate értse a szavaimat.

– Hallani akarom a vallomását.

Ez az a pillanat, amikor valami megroppan bennem. Eddig gyerekes önámítással abban reménykedtem, hogy Braelynn tényleg engem akart. Az önáltatás visszavonhatatlanul szertefoszlik.

Semmi oka nem volt arra, hogy szeressen.

Arra sem, hogy akár a legcsekélyebb mértékben is fontos legyek neki. Figyelembe véve, hogy mi vagyok, ez amúgy is elég nehéz lehetett volna, csakhogy ennek dacára is azt hittem, őszintén élvezi az érintésem. Boldogan elfogadtam volna a hazugságait, ha azzal elkerülhettük volna mindezt. Braelynn vágyhatott volna rám pusztán azért, amit adhatok neki – a védelmemért, a vagyonomért. Boldogan lepaktáltam volna az ördöggel, csakhogy megtarthassam őt.

Azzal áltattam magam, hogy a kettőnk kapcsolata különleges. A kívülállók ezt még csak nem is sejthették volna. Már gyermekként is tudtam, hogy van valami közöttünk, amiről senki más nem tud.

Ostoba bolond vagyok!

– Azt akarom, hogy mielőtt meghalna, a szemembe nézve kimondja, hogy információt szivárogtatott ki. Vallja be, hogy a szövetségi nyomozóknak dolgozott, vagy legalábbis Scarletnek. Azt akarom, ismerje be, hogy csak használt engem. Átkozottul szükségem van ennek a beismerésére. Ügyelj rá, hogy addig ne törjön meg, míg én ott nem vagyok. Érted?

– Főnök, tényleg…

– Basszus, talán nem hallottál?! – emelem fel a hangom. Tombol bennem az adrenalin. Olyan dühös vagyok, hogy Nate önkéntelenül is hátrébb lép.

Harsogásom visszhangokat vet a keskeny folyosó téglafalain.

Hirtelen megszédülök.

– Végig ott maradok mellette, és gondoskodom arról, hogy a halála előtt veled beszéljen utoljára.

– Ha már nem él, amikor odaérek, a saját kezemmel öllek meg, Nate.

A hangomból fröcsög a méreg.

– Igen, főnök.

– Komolyan beszélek. Maradj ott a lány mellett, és vigyázz a többiekre.

– Hogy mit csináljak?

– Ügyelj arra, hogy ne essenek túlzásokba.

Már a puszta gondolatától is rosszul vagyok, hogy a vallatók bántani fogják a lányt. Ezen túl kell esnünk. Jól tudom, hogy mindez elkerülhetetlen, ám minden porcikámmal azt kívánom, hogy ne engedjem meg.

Nate elfehéredik.

– Mitől olyan kibaszottul nehéz ez? Talán nekem személyesen kéne kivallatnom? – kérdezem hörögve. Ökölbe szoruló kezem bütykein kifehéredik a bőr.

– Nem, főnök. Mindenről gondoskodom – vágja rá Nate hadarva. Olyan gyorsan beszél, mintha a szavak égetnék a száját.

– Az a nő úgy árult el, ahogy korábban még soha senki más – vallom be, bár tudom, hogy ezt nem lenne szabad. Egymással ellentétes érzelmek tombolnak bennem, ahogy elfogadom a valóságot. – Én leszek az utolsó ember, akivel a halála előtt még beszél. Világos?

– Igen – hallom a halk feleletet, aztán Nate bólint. Lesüti a tekintetét, de látni, hogy ő is ideges.

– Akkor lódulj már, nem akarom megvárakoztatni őket.

Dermedten állok addig, amíg az ajtó be nem csukódik a hátam mögött. Még sosem éreztem magam ennyire magányosnak. Eltűntek belőlem az érzelmek.

Nincs bennem bosszúvágy, küzdeni sincs kedvem, a dühöm is elpárolgott. Semmi sem maradt. Ürességet érzek. Halotti csend borul rám, úgy tűnik, korábban még sohasem szenvedtem ennyire.

A szemem sarkából előbuggyan egy könnycsepp.

Ököllel hatalmas ütést mérek a téglafalra, majd újra és újra lesújtok. Nem vagyok hajlandó elhinni, hogy ezt tette velem. Nem akarom beismerni, hogy zokogni fogok miatta. Egy olyan ribancért, aki kihasznált és elárult engem…

Meg a családom.

Ennél is szörnyűbb, hogy a többiek mindent tudnak. Nem rejthetem el előlük a tényeket. Tudják, hogy Braelynn mit tett. Azt is, hogy mit követett el ellenem. Testem minden izma őrjöngve jajveszékel, miközben az öklöm újra meg újra lesújt. Így adom ki magamból a fájdalmam. Megreccsennek a csontjaim, és végre olyan vagyok, amilyennek lennem kellene.

Kiüresedett.

2. FEJEZET

Braelynn

Dacára annak, hogy egész testemben reszketek, mert derékig jéghideg vízben találom magam, biztosra veszem, hogy még mindig alszom. Csakis egy rémálomban fordulhat elő, hogy gúzsba kötöttek, és bezártak egy szűk vasketrecbe!

Csak a fogam vacogását hallom, ahogy lassan magamhoz térek.

Bágyadtan kinyitom a szemem, remegés fut végig a testemen, próbálom lerázni magamról a hideget, és kiszabadulni. A szívemnek vadul kéne zakatolnia, de csak nagy nehezen, lassan dobog. Mintha csak tagadná a valóságot, vagy képtelen lenne tenni a dolgát.

Ugyanúgy csapdába került, mint én!

A hangos recsegő zajra felfigyelve még inkább elkerekedik a szemem. A testemet még jobban beleengedik a jeges vízbe. Ahogy a hideg csípőmagasságig ér, túlságosan is nyilvánvalóvá válik, hogy ez a valóság.

Sokkoló.

Persze ugyanilyenek az elmémbe visszaszivárgó, elmosódott emlékek.

– Segítség! – sikoltok fel.

Azt hiszem, egyedül vagyok.

Jajkiáltásom visszhangzik, miközben a ruhám teleszívja magát vízzel. A dermesztő jeges érintés egyre feljebb kúszik a gerincemen. Még sohasem fáztam ennyire. Velőig átjár a hideg.

Nem tudtam, hogy a megfagyásban ennyire leépül az ember.

Rémülten körülnézek.

Nyomasztó betonfalak vesznek körül. Egyetlen ablak sincs sehol. Egy nagyjából három méterszer másfél méteres, igen réginek tűnő, hatalmas acélkádban lettem a középen álló vasketrec foglya. Az egyetlen zajt a helyiségben a hátam mögött elhelyezett gépezet adja ki magából. Ez emeli vagy süllyeszti a ketrecet velem együtt a vízbe.

Úgy tűnik, nincs idebent más!

A gépezet ismét megreccsen, felmordul, és a hátborzongató nyikorgása arra utal, hogy mindjárt újra meg fog mozdulni. Begörcsöl a szívem, mert attól rettegek, hogy mélyebben a vízbe engednek.

– Segítség! Könyörgöm! – sikítom újra. A jajveszékelés azonban az ajkamra forr, amikor átfagyott testemet újra levegő éri.

Hála az égnek, szinte teljesen kiemelnek a kádból. Igaz, a fenekem és a talpam még így is a vízben marad.

Teljesen összezavarodom. Gyakorlatilag nem tudok gondolkodni, ám a döbbenet köde szertefoszlik körülöttem a jeges fürdővel járó sokk miatt. Csupán egyvalami egyértelmű teljesen: az, hogy rettegek!

– Segítség!

Vacog a fogam, és olyan jó lenne összegömbölyödve a lehető legkisebbre összehúzni magam! Úgy talán egy picivel melegebb volna.

Nem tudok megmozdulni.

Kelepcébe kerültem!

– Valaki segítsen! – zokogok hangosan. A halálos félelem miatt előtörnek a könnyeim. Szavaim visszhangoznak az üres helyiségben, és ekkor belémhasít, hogy itt fogok meghalni.

Ledermed a tüdőm az iszonyatos hidegtől, és a gépezet zörgése megint azt jelzi, hogy meg fog mozdulni.

– Declan! – jajdulok fel hangosan. A szememből ömlik a könny, amikor a jéghideg víz érintése minden korábbinál magasabbra emelkedik, és egészen a vállamig leengednek az iszonyatba.

Görcsösen összerándulok.

– Declan nem fog idejönni, Braelynn – szólal meg egy mély férfihang szenvtelenül a hátam mögül. A döbbenetem és a váratlanul feltámadó remény arra sarkall, hogy keressem meg a beszélőt. Megpróbálok egy kicsit hátrafordulni, de nem tudok, mert a nyakamat gondosan rögzítették a rácshoz. Mintha megbénultam volna. Ebben a pillanatban jut eszembe egy emlék, de olyan tisztán, mintha ismét a szemem előtt történne a szörnyűség.

Nate meggyilkolta Scarletet!

Megfordultam, ő pedig rádöbbent arra, hogy mindent láttam.

A szívem egyszerre jéggé dermed, és hevesen dobog. Hányinger tör rám.

– Declan – zokogom hörögve. Ide kell jönnie. Meg kell értenie, hogy senkinek sem fogom elárulni.

– Semmit sem láttam – nyöszörgök, bár valójában hangosan szeretnék beszélni. Tovább próbálkozom. – Esküszöm, ha bárki megkérdez…

Küszködök.

Szeretném, ha meghallanák a szavaimat, de olyan erősen cseng a fülem, hogy nem tudhatom, hallja-e bárki is a motyogásomat.

Csend van, miközben még lejjebb engednek. Egészen addig sikoltok, amíg a gépezet váratlanul megáll.

Ömlenek a könnyeim.

Rohadtul félek.

– Mondd el, hogy kinek jelentettél, és milyen információt adtál át nekik! – parancsolja a hang, a ketrec pedig újra megindul, még jobban elmerül a vízben. Csupán pár centivel, de még ettől is sikításra kényszerít az átfagyott testembe hasító fájdalomtövisek okozta kín. Már nem érzem a lábujjaimat.

– Kérlek, ne! Declan!

Öntudatlanul is neki könyörgök. Tudnia kell, hogy sosem árulnám el.

Nem lennék besúgó.

– Jobb lesz, ha hallunk egy nevet tőled.

Egy nevet? Milyen nevet? Bárcsak lenne bárki is, akinek elárulhatnám a nevét. Mert akkor véget érne ez a szörnyűség.

– Esküszöm, semmit sem csináltam. Bármit is gondoltok rólam…

Alig tudom kinyögni ezeket a szavakat. A testem rángatózva nekifeszül a köteleknek, melyek belevágódnak lassacskán érzéketlenné váló, ám ennek dacára is sajgó bőrömbe.

– Segítség! – kiáltom újra, és könnyek folynak le az arcomon. Amikor elhalkul a sikításom, alig marad erőm arra, hogy lélegzetet vegyek.

– Csak egyetlen nevet mondj, Braelynn, és véget vetek a szenvedésednek.

Nem ismerem a hátam mögött álló férfit. A hangját sem hallottam korábban. Arra viszont meg mernék esküdni, hogy valaki más is van idebent. Vagy csak egy zajra figyeltem fel? Teljesen kába vagyok a hideg és a rettegés miatt. Továbbra is egyfolytában ömlik a könnyem, és egész testemben vacogok.

– E-e-esküszöm – nyöszörgöm, és nyelek egy nagyot. – Senkinek sem mondtam el semmit.

Ismét felhangzik mögöttem a zörgés, és ahogy gyorsan mélyebbre merülök a vízben, újra sikoltozni kezdek.

3. FEJEZET

Declan

Nemcsak a hideg, a rettegés is megdermeszt, ahogy a folyosón végigcsattogok a lány cellájához. A véglegesség szele csap meg. Bár a tüdőm tele van levegővel, úgy érzem, megfulladok.

Nyelek egy nagyot, és ismét elolvasom az üzenetet.

A lány semmit sem vallott be, és nem lehet tudni, hogy még mennyit fog kibírni. A vallatója megígérte, hogy nem lesz túl kegyetlen, ám felhívta a figyelmemet arra, hogy komoly nyomásgyakorlás nélkül egyre nehezebb lesz bármit is kiszedni a fogolyból. Erre tompa dübörgés támad a mellkasomban, és görcsbe rándul a gyomrom.

Basszus, ezt nem fogom megengedni!

Felgyorsul a lépéseim üteme, dermedt testem teljesen önállóan cselekszik. A kiszivárogtatott információ senki mástól nem származhat. A csalétekként elkészített aktában lévő kamu számokat én magam írtam, és erről a családom is tud. Nem gondoltam volna, hogy szükség van egy ilyen próbatételre, de Carter ragaszkodott hozzá, és a lány megbukott a vizsgán.

Hülyét csinált belőlem.

Ahogy körülnézek, tiszta szívemből gyűlölöm ezt az átkozott helyet.

Az elmúlt évben több időt töltöttem az otthonunk itteni részén, mint a saját épületszárnyamban. Mindannyiunknak megvan a saját része az ingatlanon, úgy kialakítva, hogy a lakosztályaink a lehető legkellemesebbek legyenek, és megtaláljuk benne mindazt, amire csak a szívünk vágyhat… de ezen felül itt van még ez a folyosó is. Az időm nagy részét a Klubban vagy itt töltöm… a saját lakrészembe csak egészen ritkán jutok el.

Ökölbe szorul a kezem, amikor megpróbálok szembeszállni a rám törő csalódottsággal. Egyedül öt percig sem bírnám ki az irodában, mert kikészülnék attól, hogy nem tudom, mit vall be Braelynn, és hogyan reagál a kínzásra.

Carter azt mondta, ne nézzem végig a vallatást. Maradjak távol, míg véget nem ér. A mi világunkban nincs helye az engedetlenségnek. Csakhogy alig bírom visszafogni magam. Basszus!

Az a lány az enyém, még akkor is, ha csak kihasznált.

Kiszáradt a szám, és pokolian görcsöl a gyomrom. Képtelen vagyok visszafogni magam. Képtelen vagyok nem odamenni. Dacára annak, hogy az a lány elárult engem, mégiscsak én engedtem be a mi világunkba.

Engem terhel a felelősség a kis cicuskámért és az ő bűnei miatt.

Megtorpanok a hangszigetelt helyiség előtt: elbizonytalanodom, nem értem önmagam, de a világot sem. Amikor megmarkolom a kilincset, már csak egyetlen gondolat ösztökél mozgásra: nem akarom, hogy túl sokáig tartson ez az egész.

Essünk túl rajta!

Vagy így, vagy úgy!

Három méterszer négy méteres nagyságú a zárt, sötét helyiség. Elég tágas ahhoz, hogy jusson benne hely a gépeknek és a vallatáshoz szükséges felszerelésnek. Rám tör a rosszullét, ahogy elképzelem a lányt odabent, az ajtó túloldalán.

Bárcsak bevallaná, hogy elárult minket!

Akkor véget érnének a kínjai, és a hóhérok a kezemre adnák Braelynnt, én pedig feltenném a pontot az i-re. Tetszik, vagy nem tetszik, nem tűrhetjük el, hogy besúgók legyenek közöttünk. A rendőrség informátora nem távozhat innen, miután látta, hogy mi történt Scarlettel.

Csakhogy már majdnem két órája vallatják, és még semmit sem ismert be. Egyetlen nevet sem vallott be, aminek Nate szerint az az oka, hogy kesztyűs kézzel bántak vele. Én csak annyit szeretnék, hogy essünk túl rajta, és zárjuk le az egészet.

Belepusztulok, ha nem lesz hamarosan vége.

Iszonyatos fájdalom korbácsol végig rajtam, amikor kinyitom az ajtót, és meghallom Braelynn sikolyait. A többiek háttal állnak nekem, és azt nézik, ahogy Ronnie mozgásba hozza a gépezetet. Eltakarják előlem a lányt, ám a kétségbeesett jajveszékelését meghallva egy korábban még sohasem tapasztalt iszonyattól dermedek meg.

– Egyetlen név elég ahhoz, hogy kijöhess a vízből – mondja Ronnie hűvösen és határozottan. Nem természetes és teljességgel irányíthatatlan a bensőmben visszhangokat vető indulat.

– Declan – nyöszörgi a fogoly.

– Declan nem jön ide. Mondd meg, hogy kinek jelentettél! Ki gyűjtötte be tőled az értesüléseket?

– Könyörgöm!

Alig hallható a szava. Reszket, és olyan hangosan vacog a foga, hogy nem lehet érteni, mit mond.

Önmagamról megfeledkezve egyre közelebb megyek hozzá. Nem vagyok önmagam ura. Jól érzem magamon Nate és Hale tekintetét. Kötelességtudóan figyelnek.

– Csak egy név, és véget ér a szenvedésed – ismétli Ronnie. A szívem őrjöngve zakatol, ahogy közelebb lépve végre meglátom a lányt.

Teljes a döbbenetem.

Az én Braelynnem!

Még a feje búbja is csuromvizes. Sötét haja az arcára tapad, a szeme véreres, az ajka elkékült.

– Declan – suttogja, és körülöttem lángba borul a világ, ahogy Braelynn az égre emeli a tekintetét. A vasketrec belesüllyed a vízbe, és a fogoly ekkor a kettőnk biztonsági szavát sikítja.

– Vörös!

Ezt üvölti, mert azt akarja, hogy vessek véget ennek az egésznek.

Bármi mást is mondhatott volna, ám ő pontosan ezt a szót választotta.

Azzal a szándékkal jöttem be ide, hogy szembesítsem az árulásával. A képébe akartam vágni, hogy csakis ő lehet a besúgó. A tudtára akartam adni, hogy kelepcét állítottam, és majdnem belepusztultam abba, hogy ő hátba döfött.

Hiszen bármit megadtam volna neki!

Ostoba módon fülig belezúgtam!

Egészen pontosan elképzeltem, hogyan zajlik le majd a vallatása. Felzaklatott, de ez… Nem tudtam, hogy létezik ilyen iszonyatos szenvedés.

– Vegyétek ki!

Egészen halkan nyögöm ki a parancsot. Lábdobogást hallok a hátam mögül, csakhogy a lány ebben a pillanatban észrevesz. Alámerül a vízbe, és a lassan süllyedő ketrec rabja.

Fekete ruhája a testére tapad, és amikor meglát, kinyitja a száját, hogy mondjon valamit.

Vízzel tele a szája.

Hörögve fuldoklik.

– Vegyétek ki onnan! – üvöltöm. El sem tudtam volna képzelni, hogy valaha is ilyen dühös leszek. Kattanással megreccsen az emelő, Braelynn pedig hörögve kiköpi a vizet. – Ennyi éppen elég lesz.

Azokat a szavakat mondom, amit Nate-nek kellett volna kimondania. Közben elemészt a harag.

Ezek itt megkínozták a lányt!

Braelynn egész testében reszket, és fuldokolva levegő után kapkod.

A ketrec feljebb emelkedik.

– Vörös! – sikítja metszően éles hangon. Engem keres a félhomályos helyiségben, de nem láthat, mert a háta mögé kerültem.

Egyetlen gondolat sem maradt a fejemben. Minden elmosódik körülöttem. Csendben előhúzom a pisztolyomat a tokjából. Magam sem tudom teljes mértékben, hogy mit miért teszek.

– Főnök? – kérdezi Ronnie alig titkolt félelemmel, és igencsak meglepődve, amikor meghúzom a ravaszt. A cső végén lévő hangtompító miatt csak tompán puffan a fegyver, és a lövés zaját amúgy is elnyomja Nate és Hale kiabálása. Ronnie homlokának a kellős közepén egy tökéletes alakú piros kör jelenik meg. Szinte már mulatságos az arcára kiülő döbbenet, mielőtt a teste élettelenül a padlóra zuhanna.

Vér buggyan elő a sebhelyből.

– Szedjétek ki a lányt onnan, a fenébe is! – üvöltöm. Nem tudok megállni, képtelen vagyok várni, ezért bemászok abba az átkozott medencébe.

Minden tűzvörös a szemem előtt, miközben kinyitom a ketrec zárját. Vörös a vér, véreres a lány szeme, piros az egész szoba. Soha többé nem lehet semmi sem fekete és fehér, ha ilyen sok a vörös a világban.

Nate és Hale gyorsan mozgásba lendül. Tiltakozás, egyetlen kérdés nélkül, némán a segítségemre sietnek. Hale alacsonyabb nálunk. Ez a zömök fickó gond nélkül eltakarítja a legnagyobb mocskot is. Most viszont biztosra veszem, hogy behugyozott. Érzem a kopott farmernadrágjából áradó szagot, és csak ezt követően figyelek fel a kék szöveten éktelenkedő foltra.

Nem igazán törődöm a faszival, mivel Braelynnre összpontosítok. A lány nincs teljesen magánál.

Elernyedt teste csak úgy reszket. Görcsösen kapkod levegő után, amikor kiemeljük a vízből. Mély vágások látszanak a csuklóján és a bokáján, sokat küzdött a bilincsekkel.

– Declan… – nyögi elgyötörten. A feje a vállamra hanyatlik, miközben odabújik a nyakamhoz. Teljesen átázott a ruhája, jóval nehezebb a víz miatt, és remeg a hidegtől. A legcsekélyebb habozás nélkül felemelem, hogy megmentsem. Mire sikerül kiszedni a ketrecből, már elvesztette az eszméletét.

Miközben kimászok a medencéből, Nate a kezét nyújtja, hogy segítsen. Az egyik karommal magamhoz ölelem Braelynnt, majd a jobbommal egy kemény és gyors ökölcsapást mérek Nate állára.

Rohadtul szerencsés, hogy már nincs a kezemben a pisztolyom.

Nate életét egyedül az menti meg, hogy néhány törülközőt és egy vastag pokrócot nyújt át nekem.

– Mindent megpróbáltunk, főnök – magyarázkodik Hale. Elkerekedő szemében nyilvánvaló a bizonytalanság és a zavar. – Teleraktuk jéggel a vizet, de a lány…

– Megmondtam, hogy ne… – kezdenék tiltakozni, de nem tudom befejezni a mondatot. Nate görnyedt háttal egyik kezét az állára szorítva bámul rám. Legalább annyira meg van döbbenve, mint Hale. Víz szivárog az ingembe, erősen magamhoz szorítom Braelynnt, és csak ekkor döbbenek rá arra, hogy mit is tettem.

– Sajnálom, főnök, én csak… – próbálkozik Nate, miközben rám mered. – Én nem…

Ezek az alakok csak a dolgukat tették. Kezdem visszanyerni a hidegvéremet. Azt csinálták, amire utasítást kaptak. Ronnie hullája a földön fekszik. Tágra nyílt szeme a mennyezetre mered.

– Tüntessétek el!

– Igenis, főnök – vágják rá egyszerre.

Vadul zakatol a szívem, miközben magamhoz ölelem a lányt.

Mi a fene történt az előbb?

A pokolba is!

Mit tettem?

4. FEJEZET

Declan

Minden elhomályosodik körülöttem.

Tombol bennem az adrenalin, az elmém teljesen elborul a bennem dübörgő legkülönfélébb érzelmektől, ám közben alig érzékelek bármit is a hozzám simuló, reszkető, csuromvizes testen kívül.

A lány ellilult szájából folyamatosan halk vinnyogás tör elő. Az arcát a nyakamhoz szorítja, és leginkább egy sebesült kis állatra hasonlít.

Már kijöttünk a hatalmas épületegyüttes szolgálati részéből. A tágas helyiségekben bőségesen jut hely a család minden tagjának, és a küszöbön túl visszhangokat vet a fivéreim beszélgetése. Mindaddig jókedvűen tréfálkoznak egymással, és önfeledten élvezik az életet, amíg fel nem bukkanok.

Azonnal elhallgatnak, amikor betoppanok a konyhába a lánnyal a karomban.

– Mi a fene? – mormolja bal kéz felől Jasse. A szavait azonban egyből elnyomja egy hátratolt szék lábának nyikorgása a diófa padlón.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezi Daniel a konyhasziget túloldaláról. Carter, Jase és Daniel is feszülten figyel.

A legidősebb bátyám egy szót sem szól, de szinte keresztüldöf halálos tekintetével.

– Nagyon fázik – magyarázom. Felmegy bennem a pumpa, mert telnek a másodpercek, és a többiek csak bámulnak mozdulatlanul. Alig tudom visszafogni magam, ők meg az előbb itt vidáman kacarásztak.

– Segítsetek! – förmedek rájuk, mire a fivéreim rémülten merednek rám. Kirobbanni készül belőlem a harag, ahogy Braelynn teste újra megremeg. A félelemtől elkerekedik a szeme, ahogy a hátam mögött észreveszi a testvéreimet.

– Segítsetek! – fogom halkabbra, és megpróbálom lehúzni a lány válláról a fekete ruha feszes pántját. Hangosabban, érthetőbben folytatom. – Egy pokrócra van szükségem.

A testvéreim továbbra is mozdulatlanok.

Döbbenten bámulnak, figyelnek.

– A fenébe! Hozzatok ide egy pokrócot! – harsogom. A harag iszonyú erővel tör elő a számon. Ebben a pillanatban semmit sem ér a modern, fekete-fehér konyha drága, gránit- és csillogó acélberendezése.

Miért jöttem ide? Miért pont ezt a helyet választottam, amelyikről jól tudtam, hogy ott vannak a fivéreim? Hiszen ez az egész éppen miattuk történt!

Daniel ekkor mozgásba lendül, és kis híján fellöki Jase-t. Némiképp lecsillapodom, hogy segíteni próbál, hogy csinál valamit. Persze csak némiképpen. Közben a lány feje a vállamra hanyatlik, mert nem tudja tartani magát.

– Valami melegre lesz szükségem. Sőt, forróra.

Alig hallom Jase-t, miközben odasiet a szekrényhez. A kinyíló ajtó zaja hangosabb nála.

– Levest! – vágom rá.

Minden összezavarodott bennem.

Mi a fenét csináltam?

Ezt még én magam sem tudom. Kihámozom a lányt a ruhájából, hiszen nyilvánvaló, hogy úgy gyorsabban felmelegszik.

Braelynn a rendőrség ügynöke. A fivéreim tudják, hogy ez így van.

Miért pont ide jöttem?

Nyelek egy hatalmasat, miközben lágyan ringatom a lányt. Nagyon is tisztában vagyok azzal, mennyire szeretném letagadni a tényeket. Tudat alatt azt is érzékelem, hogy Carter még mindig a hátam mögött áll.

Amikor a csuromvizes ruhája a padlóra zuhan, Braelynn még jobban hozzám simul. Először arra gondolok, így keres menedéket az ölelésemben a fivéreim elől, ám a jéghideg teste, a szeme sarkából előbukkanó könnyei mind arra figyelmeztetnek, hogy valószínűleg csak az életösztön munkál benne.

Az én ingem is teljesen átnedvesedett. Nagy nehezen kibújok belőle, miközben továbbra is magamhoz szorítom Braelynnt. Annyira apró és tehetetlen!

– Mi történt? – kérdezi Carter hátborzongatóan érzelemmentes hangon.

Kiszáradt a szám, reszelős hangon válaszolok neki:

– Az ügy lezárult.

– Ez meg mégis mit jelentsen? – tudakozódik tovább. Egyértelműen gyanakvás cseng a hangjában. Közben visszajött Daniel. Miközben odanyújtja felém a pokrócot, a tekintetével tapintatosan elkerüli Braelynn meztelen testét.

Óvatosan beburkolom a pokróccal a lányt, és közben azon kapom magamat, hogy halkan vigasztalni próbálom.

Daniel leül a hátunk mögött.

– Mi történt? – kérdezi ugyanazt, mint Carter.

Tele vannak kérdésekkel. A szívem őrjöngve zakatol, magamhoz szorítom Braelynnt, a tenyerem fel és alá siklik a hátán, ahogy megpróbálom felmelegíteni. Egészen egyszerűen elviselhetetlen látványt nyújt csuromvizes haja, ellilult szája, és a tény, hogy kába tekintetével semmiképpen nem hajlandó rám nézni.

– Declan, hogy értetted azt, hogy az ügy lezárult? – kérdezi Carter most már sokkal élesebb hangon.

Braelynn összerezzen.

Iszonyúan fél.

Csipogni kezd a mikrohullámú, és Jase gyors léptekkel odamegy a sütőhöz.

– Enned kell valamit – mondom halkan, és nem törődöm Carterrel. Az orromat a lány fejéhez szorítom, hogy odafigyeljen rám. Végre a szemembe néz, mire a tekintetétől szilánkokra hasadok.

Pocsékul van.

Ezek után soha többé nem tud talpra állni.

– Declan! Mi a fene történt?

A bátyám éles hangját meghallva valami megpattan bennem.

– Ronnie halott. Ez történt! – harsogom bele a konyha csendjébe. Braelynn kővé dermed az ölelésemben. – Ronnie meghalt, és ez a lány az enyém!

Mindenkit meglep a hangomból áradó elszántság és vadság. Ugyanennyire megdöbbentő, hogy a legidősebb bátyám arcán egy pillanatra őszinte döbbenet villan át. Jase odalép Carter mellé. Mind a ketten félelmetes, halálos alakok. Idősebbek nálam. Már öltek embert azért, hogy engem megvédjenek.

Hajlandóak lennének bármikor meghalni értem.

Már nem is emlékszem arra, hogy utoljára mikor veszekedtem komolyan velük. A születésem pillanatától kezdve ők voltak a védelmezőim. Soha fel sem merült bennem, hogy esetleg összetűzésbe keveredhetnék velük. Basszus, de hát azért élek, hogy megoltalmazzam őket és mindazt, amit felépítettünk!

Már rég halott lennék, ha ők nem volnának nekem.

Ez nyilvánvaló számomra.

Mégis ebben a pillanatban gyűlölöm őket.

– Carter! – szólal meg a mellettem álló Daniel. Megpróbálja enyhíteni a feszültséget. Jase közben odarakja a mélytányért Braelynn elé. A lány továbbra is olyan vadul szorítja a vállamat, mint eddig. Az ezüstkanál megcsúszik a tányér peremén, és egyedül ez a halk zaj töri meg a konyha csendjét. A fivéreim engem bámulnak. Várakoznak és szemmel tartanak.

Nem foglalkozom velük, kizárólag a lányra figyelek.

– Egyél, Braelynn! – parancsolom, ám ő, eltekintve a teste reszketésétől, meg sem mozdul. Még csak rám sem néz.

– Declan… – kezdené újra Carter, ám Daniel a szavába vág.

– Talán nem ez a legjobb… – mondja, de aztán elhallgat.

Daniel ott ül mellettem, és Braelynn miatt aggódik. Jase a hátunk mögé áll, ám őt valami más nyugtalanítja. Carter jól megnéz minket magának.

Közben én semmi másra nem tudok figyelni, csak a lányra.

Annyira picike, és oly sebezhető!

A haja még mindig vizesen tapad a fejére, és a teste egyfolytában reszket.

A szakadék szélén tántorgok, és érzem, hogy minden milyen törékeny.

– Egyél – mondom újra. Dühbe gurulok, mert Braelynn nem rám figyel, hanem Cartert bámulja. Megragadom az arcát, és arra kényszerítem, hogy a szemembe nézzen. – Egyél.

– Elárulta, hogy ki… – kezdené újra Carter, de erre az öklömmel egy nagyot csapok az asztalra. A kanál megcsörren a tányéron, és Daniel hátradől. Braelynn körme a bőrömbe mélyed, miközben megpróbál elbújni a takaró alá. Még kisebbre húzza össze magát.

– Hagyd békén, Carter! – vicsorgok a legidősebb bátyámra, az állam megfeszül, a kezem továbbra is ökölben. Daniel lassan felkel, megfogja Jase könyökét, és maga után húzza.

– Na, menjünk! – mondja elég hangosan ahhoz, hogy Carter is jól hallja. A fivérem már nem engem bámul, hanem a rettegéstől kővé dermedt lányt.

Nem törődöm Carterrel.

Ő már sokkal szörnyűbb dolgokat is tett annál, mint én valaha is. Ha kell nekem ez a nő, akkor meg fogom tartani. Egy Carterhez hasonló férfinak nem okozhat gondot megérteni ezt. Mindez azonban nem ad magyarázatot arra, hogy ebben a pillanatban miért sújt le rám iszonyatos erővel a szenvedés és az undor. Amikor ugyanis Braelynnre pillantok, azt látom, hogy rettegve nézi Cartert ahelyett, hogy nekem engedelmeskedne.

Éppen csak hogy átfut az agyamon az a gondolat, hogy nem tartozom magyarázattal a többieknek, amikor máris rádöbbenek arra, hogy de, igen! Tudom, hogy ez a lány mindannyiunkra veszélyt jelent.

– Egyél! – parancsolom újra, ám engedelmeskedés helyett Braelynn megint csak a nyakamhoz szorítja az arcát.

Úgy ölelem magamhoz, ahogy a legjobban szeretem. Rohadtul jó lenne, ha engedelmeskedne. Melegre van szüksége. Mind a két kezemmel megmarkolom a csípőjét, és a pokróccal cseppet sem törődve rákényszerítem arra, hogy leüljön egy székbe.

– Most pedig enni fogsz, Braelynn! – parancsolok rá keményen, mire becsukja a szemét, előtör belőle a zokogás, majd végre remegő kézzel a kanál után nyúl. Nem bírja megfogni.

Gyűlölöm őket!

Mindenkit gyűlölök!

Utálom a rohadt életemet, de azt is, hogy ilyen ember vagyok!

Tőlem balra Carter még mindig ugyanott áll, ahol akkor is, amikor bejöttem. Egész idő alatt meg sem próbált segíteni.

– Declan! Fontos… – próbálkozik.

Elmehet a fenébe!

– Ő az enyém! – vágok a szavába. Nyelek egy nagyot, mert összeszorult a torkom. A bátyám szemébe nézve elszántan folytatom. – Úgy bánok vele, ahogy azt jónak látom.

Figyelek a hangvételre, és a szavaimat is megválogatom, de így is nyilvánvaló a fenyegetés.

Carter rám mered a pillanat törtrészéig, majd végre felzárkózik a két fivérünk mögé. A vállam még mindig sajog a feszültségtől, és csak akkor ernyedek el, amikor már nem hallom a lépteik zaját.

Itt maradtam egy szokatlan, iszonyúan fájó, mély sebhellyel, meg egy megtört Braelynn-nel, aki nem mer a szemembe nézni, miközben a karomban zokog.

– Egyél – mondom neki. Sokkal kedvesebb ez a szó, mint korábban. Remélem, felfogja, hogy mennyire megbántam mindent.

Kézbe veszem a tányért, és egy kanál levest az ajkamhoz emelek. Ráfújok, hogy kihűljön, aztán ellenőrizve a hőmérsékletét, odatartom a szájához.

Braelynn kissé még mindig remeg, ám miután lenyeli az első falatot, becsukja a szemét, és halkan motyog valamit. Valóságos áldásként élem át az apró, kedvező jeleket. Azt, ahogy a szín lassan visszatér könnyáztatta arcára és ellilult ajkára.

A kanál megcsendül, ahogy újra belemerítem a tányérba, hogy még több forró levessel kínálhassam.

Halkan suttogva megpróbálom rávenni, hogy nyissa ki a száját. Felemelem, az ölembe ültetem a székben, és szorosan betakarom a pokróccal.

– Az egészet meg fogod enni, kiscicám. Utána majd eldöntöm, hogy mi történjen veled!