Christopher Berry-Dee

SOROZATGYILKOSOKKAL BESZÉLGETTEM

Fordította: Esze Dóra Emma

A mű eredeti címe: Talking with Serial Killers

Text copyright © Christopher Berry-Dee, 2003

Originally published in the English language in the UK by John Blake

Publishing, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London

The moral rights of the Author have been asserted

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Esze Dóra Emma, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-537-8 (papír)

ISBN 978-963-614-538-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Hogy soha ne feledjük el, mennyi szenvedést okoznak

ezek az emberformájú szörnyszülöttek,

ezt a könyvet egy kislány emlékének ajánljuk:

IN MEMORIAM LEANNA WILLIAMS

(meghalt 1994. augusztus 23-án)

Santiago Margarito Rangel Varelas (a 999159. számú rab), aki pillanatnyilag a halálsoron van a texasi Ellis Unitban, még úgy is förtelmesen visszataszító humán szörnyeteg, ha viselt dolgait a többi gyerekgyilkos undorító tetteinek tükrében szemléljük. Áldozata Leanna Williams volt, a kétéves nevelt lánya. Varelas alig négy hónapja volt Leanna édesanyja férje, amikor a gyermek meghalt. Ám már ilyen rövid idő is elegendő volt ahhoz, hogy az erőszak és a szexuális bántalmazás könyörtelen áradatát zúdítsa a kicsire. Annyi erőszakot, hogy az egy egészséges felnőttel is képes lett volna végezni, és a bántalmazások szinte rögtön az esküvő után elkezdődtek.

Leanna halála oka az volt, hogy több helyen is bevérzett az agya, miután sorozatban fejbe rúgták. Szinte minden egyes bordája eltört, és análisan megerőszakolták. Varelas azt mondta a rendőröknek, hogy a gyermek elesett a texasi Bacliff, 2nd Street 4415. szám alatti otthonukban. Ám majdnem ennyire visszataszító és közel hihetetlen, hogy Leanna édesanyja azt mondta a hányingerrel küzdő nyomozóknak, neki fogalma sem volt arról, ami otthon folyik, pedig Varelas ellen korábban már vádat is emeltek, amiért szemérmetlenkedett Leanna öt- és kilencéves nővérei előtt.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

MIND ELLIOT LEYTON, a világ leggyakrabban alkalmazott sorozatgyilkos-szakértője, mind Robert Ressler hajdani különleges ügynök az FBI-nál, a világ leghíresebb elkövetőprofil-szakértője azt állítja, hogy hacsak valaki nem rendőrtiszt vagy pszichiáter, hogy e minőségében korlátlanul hozzáférjen a büntetőjogi rendszerhez, csaknem lehetetlen meginterjúvolni akár egyetlen sorozatgyilkost is. Jómagam végül több mint 30 sorozatgyilkossal készítettem interjút.

A költségektől eltekintve – ami nemritkán több ezer dollárra rúg, miközben semmi nem garantálja, hogy az elkövető nem gondolja meg magát az utolsó pillanatban, épp, amikor az ember a börtön kapujához ér – az embernek fokozatosan kell kialakítania a kapcsolatot a gyilkossal, és akár több éven át levelezni vele, ha el akarja nyerni a bizalmát. A munka java azonban még csak ezután jön.

Már pusztán ahhoz, hogy az ember megértse a tanulmányozott alanyt, a születéséig szükséges visszakutatnia az életét. Találkozni kell a szüleivel, a barátaival, a hajdani tanáraival, a munkatársaival, az ismerőseivel, valamint az áldozat legközelebbi rokonaival, a rendőrséggel, az ügyvédekkel, a bírákkal, a pszichiáterekkel és a pszichológusokkal, még a börtönszemélyzettel is, vagyis azokkal az emberekkel, akik a bűnözők egészségével foglalkoznak, amíg a büntetésüket töltik, nemritkán a halálsoron. Ezek után úgy kell egyezkedni a gyilkosainkat becsomagoló bürokráciával, ahogy a szögesdrót alkot áthatolhatatlan korlátot a börtönök körül. A büntetés-végrehajtási intézetek engedélye nélkül semeddig nem lehet eljutni. Csak akkor nyílik egyáltalán lehetőségünk találkozni velük, a földön élő legveszélyesebb emberi ragadozókkal, ha minden felsorolt tényező mellé odatehetjük a pipát.

Knockin’ on Joe (Halálsoron) című könyvében Sondra London így vall: „Veszedelmes dolog ezekkel az emberekkel kapcsolatba kerülni, mert valahányszor komolyan összpontosítunk egy személyiségre, bizonyos idő után arra leszünk figyelmesek, hogy már be is szippantott a maga világába… Ott állunk a ketrecükben, tanulmányozzuk őket, de közben ők ugyanúgy tanulmányoznak minket.”

Sokszor volt okom arra, hogy felidézzem magamban Friedrich Nietzsche szavait: „Aki szörnyekkel viaskodik, vigyázzon, nehogy közben szörny legyen belőle. S ha sokáig tekintesz az örvénylő mélységbe, a mélység is beléd tekint.”[1]

Tényirodalmat csak sok ember közös munkájával lehet létrehozni, és közvetlen közelről szemlélni az erőszakos bűnözést egyszerre lehet jutalmazó, izgalmas – és olyasmi, ami tömény kínt okoz. Az út végére érve azonban ideje számot vetni az utazással, és felidézni mindenkit és minden olyan szervezetet, aki és amely különféle minőségben hozzájárult ahhoz, hogy ez a könyv megszülethessen, és remélhetőleg ahhoz is, hogy érdemes volt megírni.

Sokuk neve szerepel a szövegben. Másoké nem, de ők is ugyanolyan fontos szerepet játszottak abban, hogy kidolgoztam a témát, kutatásokat végeztem, és megírtam a Sorozatgyilkosokkal beszélgettem című kötetet.

Ott, ahol ez indokolt, szeretnék kiemelten köszönetet mondani az áldozatok legközelebbi hozzátartozóinak. Azok a gyilkosok, akik a könyvben szerepelnek, a társadalmon álltak bosszút, és nincs igazán mércénk a tetteikből eredő gyötrelmekre. A halál kézzelfogható, a gyász kevésbé. És bár tragikus módon vesztették el a szeretteiket, azok, akik túlélték mindezt, képesek voltak együttérzést tanúsítani gyermekeik gyilkosai iránt. Segítségük, gyötrődésük, soha el nem múló fájdalmuk nélkül ez a könyv sosem lett volna képes elérni azt az érzelmi kiegyensúlyozottságot, amely remélhetőleg jellemző rá.

Szeretnék köszönetet mondani, amiért számos büntetés-végrehajtási intézet adott nekem korlátlan hozzáférést a rendszeréhez, illetve amiért lehetővé tették, hogy interjút készíthessek a bűnözőkkel. Köszönet a rendőröknek, ügyvédeknek és bíráknak, akik nagy tisztességgel teljesítették a kötelességüket, nemcsak azzal, hogy a bűnözőket az igazságszolgáltatás kezére adták, hanem mert amikor csak tudtak, készségesen segítettek abban, hogy részletesen kutathassam a témát a könyvhöz. És, bármilyen különösen hangzik, köszönet illeti azokat a sorozat- és tömeggyilkosokat is, akik beengedtek engem a maguk fénytelen világába, mert ha a társadalom szeretne valamit megtudni arról, mi mozgatja ezeket a rémeket, akkor kénytelenek vagyunk – bármilyen dermesztően hangzik is a felvetés – odafigyelni a szavaikra, arra, amikor igazat mondanak, és arra, amikor hazudnak.

Mint mindig, most is adósa vagyok jóbarátomnak, Robin Odellnek, aki remek író és szerkesztő, és mindenkinél jobban ismeri a szakmáját. Fogta a nyers kéziratom tetemes részét, és azzá a befejezett művé csiszolta, amely most az olvasó előtt fekszik.

Talán most jött el a pillanat, hogy köszönetet mondjak néhány olyan embernek a személyes támogatásért, akiknek volt türelmük hónapokon át hallgatni, ahogy kifejtem a gondolataimat a sorozatgyilkosságról. Hála illeti édesapámat és édesanyámat, valamint Patricket és Mayt. Jackie Clay, Graham Williams, David „Elvis” Murphy, Ace Francis, Bob Noyce, Phil Simpson, Barbara Pearman és Tony Brown, mind nagyszerű barátok vagytok, és igyekeztetek felvidítani akkor is, amikor csapnivaló volt a kedvem. Köszönet a televíziós produceremnek, Frazer Ashfordnak, és a The New Criminologist című műsorom stábjának. A kollégáimnak, Elliott Leytonnak (aki professzor a Memorial University of Newfoundland antropológia tanszékén, és mint mindig, roppant kritikus olvasómként agyrepedésig fog vitatkozni velem azon, hogy rendellenesség-e az XYY kromoszóma), illetve David Canternek (aki az alkalmazott pszichológia professzora). Köszönöm Adam Parfittnek és John Blake-nek a Blake Publishingnál, hogy elég bátrak voltak kiadni ezt a könyvet.

Végül nagyon különleges köszönet sok szeretettel az én nagyon különleges PJ-mnek (látod, csak jó vége lett; mindig hiányolni fogom a társaságodat), illetve Alyona Minenoknak az oroszországi Novoszibirszkben. Hatalmas segítség volt minden késő esti beszélgetés.

Christopher Berry-Dee,

a The Criminology Research Institute

igazgatója, Southsea, 2001[2]

[1] Óvári Csaba fordítása.

[2] A könyv 2003-ban jelent meg először, így a jelen idejű részek az akkori állapotokat és történéseket tükrözik. Az azóta eltelt idő eseményeit lábjegyzetben jelezzük az adott helyen, ahol releváns – A szerk.

HARVEY LOUIS CARIGNAN

Egyesült Államok

„Ez a csávó maga az ördög. Rég áramot kellett volna vezetni belé, ennyi, tolongtak volna a jelentkezők, ki húzza meg a kart. És amikor meghalt, át kellett volna fúrni egy karót a szívén, aztán eltemetni, egy héttel később kihantolni, és még egy karót átfúrni rajta, csak hogy tuti legyen, hogy vége.”

Russel J. Krueger,

a minneapolisi rendőrparancsnokság főnyomozója

1974. SZEPTEMBER 24-ÉN kora reggel történt Minneapolisban. Már feljött a nap, amikor Robert Nelson és Robert Thompson járőrök cirkáltak a városban, és a Keleti 38. utca 1841. száma elé érve megpillantották az 1968-as fekete-borsózöld Chevrolet Caprice-t. Leparkoltak a járművel átellenben az utca túloldalán egy kis büféétterem előtt. Thompson lassan körbejárta a háztömböt, ezalatt a társa belenézett az előző nap kiadott rendőrségi közlönybe.

– Ez lesz az – mondta Nelson. – Ránézésre ez az autó az. Már csak a sofőrt kell megtalálnunk. Nagydarab fickó, itt úgy írják, gorillatermet.

A két rendőr bekukucskált a Caprice ablakán, alaposan szemügyre vették a belsejét. Tény, hogy ott volt a piros autósszőnyeg, a pornográf magazinok meg egy Biblia. A sebességváltó közelében több csomag Marlborough cigarettát láttak. Ott volt minden olyan tárgy, amelyről részletes leírást adott a keresett férfi egyik áldozata, akit megerőszakolt.

Nelson telefonon felhívta az őrsöt, hogy segítséget kérjen, miközben Thompson besétált az étterembe, és megtudakolta a tulajdonostól, tudja-e, kié az autó.

– Naná, hogy tudom – így a gyanús felelet. – Kiszúrta magukat, és meglépett hátul.

Néhány perccel később Harvey Louis Carignant megállították, röviden kihallgatták, majd letartóztatták. A belvárosba vitték, és tájékoztatták a jogairól. A vád: többrendbeli gyilkosság és nemi erőszak.

Attól a naptól kezdve Amerika egyik leggonoszabb sorozatgyilkosa, akinek már körülbelül 50 gyilkosság volt a rovásán, soha többé nem használta a kalapácsát.

* * *

Még visszatekintve is az az érzésem, a gyerekkorom rövid volt, mindössze néhány nap. Nincs benne semmi, amibe belekapaszkodhatnék, semmi olyasmi, amire jó szívvel gondolnék vissza. Halál komoly, de aközött, ahol akkoriban ültem, és ahol most ülök, nem látok semmi mást, csak a kétségbeesés mély gödrét.

Részlet Carignan a szerzőnek írt,

1993. április 14-én kelt leveléből

Harvey nagy szegénységbe született az észak-dakotai Fargóban 1927. május 18-án, és mint a sorozatgyilkosok közül oly sokan, törvénytelen gyerek volt, aki soha nem találkozott a biológiai apjával. Húszéves édesanyja, Mary, felkészületlenül lett szülő, és nem tudta ellátni beteges kisfiát, aki valahogy csak nem akart kicsattanni az egészségtől, és 1930-ban, a világválság mélypontján úgy döntött, bérbe adja bárkinek, aki hajlandó gondját viselni. Ettől kezdve a kisfiú családról családra, majd iskoláról iskolára hánykolódott, sehol nem tudott gyökeret ereszteni, és sehol nem volt része megbízható oktatásban.

Harvey arca már egészen kiskorában tikkelt, és 13 éves koráig szenvedett attól, hogy rendszeresen bepisilt. Továbbá vitustáncban – gyerekkori kóreában –, vagyis akaratlan, görcsös rángásokban megmutatkozó idegbetegségben szenvedett.

Tizenkét éves korában javítóintézetnek tekinthető iskolába küldték, az észak-dakotai Mandanba, ahol az FBI nyilvántartása szerint hét évet töltött. Azt állítja, ebben az időszakban az egyik tanárnő folyamatosan erőszakoskodott vele, és szexuálisan bántalmazta. 1993. június 12-én kelt levelében ezt írja:

Volt egy tanárnőm, mindig odaült a padomhoz, és jó disznó üzeneteket írogattunk egymásnak oda-vissza. Akkor 13 vagy 14 éves voltam – mutasson nekem bárki egy 14 éves fiút bárhol a világon, aki ne ülne önszántából és boldogan a tanteremben, ha közben pornográf leveleket válthat a tanárával. Soha egy ujjal sem érhettem hozzá anélkül, hogy ne kaptam volna verést érte, de bent tartott tanítás után, arra kényszerített, hogy ott álljak előtte, miközben ő önkielégít, ócsárol és sorolja, mi mindent fogok megtenni neki, mert majd rákényszerít – soha egyik fenyegetését sem váltotta be, basszuskulcs! A rohadt kurva annyit sem engedett, hogy kiverjem, miközben ő maszturbált! Elővettem a farkam, erre agyba-főbe vert. Rohadt nagy csöcse volt. Igazán kegyetlen nő volt.

Harvey Carignan egész kamaszkorát a Mandan intézetben töltötte, majd 1948-ban, 21 éves korában belépett az Egyesült Államok hadseregébe, ahol tárt karokkal várták. Hol volt már az a cingár kis szúnyog, akit – állítólag – négyéves korától kezdve mentálisan és szexuálisan bántalmaztak! Mandanban a szénhidrátban gazdag, kiegyensúlyozott étrendnek hála keménykötésű és bivalyerejű fiatalember lett belőle.

Carignan gyilkoskarrierje 1949-ben kezdődött: július 31-én, vasárnap, a kora esti órákban megölte az 57 éves Laura Showaltert, miután megpróbálta megerőszakolni az alaszkai Anchorage egy kis parkjában. Miután Carignan szétverte a koponyáját, és irtózatos agykárosodást okozott neki, Laura Showalterért gyorsan eljött a halál. A férfi gyakorlatilag felismerhetetlenné zúzta az áldozata arcát az állától a homlokáig: addig ütötte-verte, amíg csont és szövet péppé keveredett súlyos ökölcsapásai alatt.

– Ez a gyilkos olyan erős – mondta az egyik rendőrtiszt –, hogy egyetlen ütéssel kilyukasztotta a nő koponyáját. Mint amikor rakéta csapódik a tankba.

1949. szeptember 16-án Carignan megkísérelt megerőszakolni egy fiatal nőt, Dorcas Callent, akinek sikerült elmenekülnie a támadás elől. A katona, aki nyilvánvalóan részeg volt annak ellenére, hogy még csak 11 óra körül járt az idő, az Anchorage Street egyik kocsmája közelében szólította le. A férfi azt kérte Dorcastól, menjen el vele, de a nő elutasította, és elfordult tőle.

– Figyeljen! – kiáltott oda neki. – Szerintem ismerem magát. Asszem…

– Kérem szépen, menjen innen – kérlelte Dorcas. – Biztos, hogy nem ismer.

A nőn addigra már úrrá lett a pánik. Tudta, hogy alig néhány héttel azelőtt agyonvertek valakit a környéken. Ám a nagydarab katona bedühödött, amiért nemet mondott neki, ő pedig nem tudott elmenekülni tőle. Mielőtt esélye lett volna megmozdulni, a férfi megragadta, és vonszolni kezdte. Mindketten egy út menti árokba zuhantak, a nőt egyszer csak teljesen beborította a férfi, cibálta a ruháját, fogdosta a mellét, a lába közé nyúlkált. Néhány másodperc alatt meg tudta volna erőszakolni.

Dorcas tébolyultan hadakozva próbált kapaszkodót találni az árok puha földfalában. A férfi szinte emberfeletti erővel bírt. A nő sikítozott, és valahogy sikerült kimásznia az árokból, majd átrohant az úttesten, vissza a kocsmába, ahonnan telefonált a rendőrségre.

Mire a kórházba ért, véres, kék foltos maszkká változott az arca. Itt részletesen elmesélte a támadás borzalmát:

– A férfi egyszer csak átváltozott szörnyeteggé, aki a pokolból érkezett. A semmiből ott termett ez a düh, mintha egy mozdulattal bekapcsolták volna benne a gonoszságot – szűrte a szavakat Dorcas két felduzzadt ajka között.

Az ő leírása alapján tartóztatták le Carignant még aznap este. Laura Showalter meggyilkolásáért 1950-ben állt bíróság elé az Alaszkai Terület[3] harmadik körzetének kerületi bíróságán, a bírót George W. Foltának hívták. Az ügyész aduásza egy Herring rendőrbírónak tett beismerő vallomás volt. Harvey Carignant bűnösnek ítélték, az ítélet kötél általi halál. Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságára tett fellebbezés során a bírók – Reed, Douglas, Black és Frankfurter – egyetértettek abban, hogy Harvey Carignant csakis a McNabb-törvény megsértése okán tudják elítélni. Ez a törvény kimondja, hogy ha a beismerő vallomás úgy születik meg, hogy közben az elítéltet nem sikerül előírásszerűen ítélkező bírók elé vinni, akkor ezt a vallomást illegális befogadni. És mivel ebben az esetben megszegték a nevezett törvényt, ezek a bírók nem fogadták el Carignan beismerő vallomását. Harvey így megmenekült a kötéltől, ám 15 évi szabadságvesztésre ítélték. A 22072. számú foglyot az alaszkai Seward börtönből átszállították a McNeil Island büntetés-végrehajtási intézetbe Washington államban.

Amikor a szerző interjút készített Carignannel, ő kijelentette:

– Laura Showalter… Dorcas Callen? Nekem egyik név sem mond semmit.

* * *

CARIGNANT 1951. SZEPTEMBER 13-ÁN szállították át az Alcatrazba, itt töltötte élete következő kilenc évét. 1960. április 2-án, 32 éves korában ideiglenesen szabadlábra helyezték. A seregnél lehúzott néhány évet leszámítva 11 éves kora óta egy percet sem töltött ténylegesen szabadon.

Miután kirakták a mólón San Franciscóban, és ott állt a börtöntől kapott olcsó öltönyében, lábánál egy szatyorban minden tulajdonával, figyelte, ahogy a kis börtönbárka a hullámokon billegve visszaindul „a Sziklához”, ahogy az Alcatrazt világszerte ismerik. Ezután vonatra szállt a minnesotai Duluth felé. Beköltözött az egyik féltestvére otthonába, ám 1960. augusztus 4-én, alig négy hónappal a szabadon bocsátása után már le is tartóztatták betörésért, és mert megtámadott és megpróbált megerőszakolni valakit.

Carignan szerencséjére a nemi erőszak vádját bizonyíték hiányában ejtették. Ha sikerült volna bebizonyítani, visszaküldték volna a börtönbe, és soha életében nem szabadul ki. Ám mivel megszegte a szabadlábra helyezés feltételeit, 2086 nap szabadságvesztésre ítélték, amelyet a kansasi Laevenworth szövetségi börtönben kellett letöltenie.

1964-ben Carignan újra emberek között találta magát, gyorsan Seattle-be költözött, ahol március 2-án a C-5073. számú szabadlábra helyezett elítéltként volt jelentési kötelezettsége. Ugyanebben az évben november 22-én King megye seriffje letartóztatta közlekedési kihágásért és másodfokon betörésért.

1965. április 20-a ismét rács mögött találta Carignant, ezúttal 15 év szabadságvesztésre ítélték, és a Washington és Oregon dél-keleti határán lévő Walla Walla börtönbe került.

Most, hogy az Egyesült Államok egyik legrégebbi és leghírhedtebb büntetés-végrehajtási intézetébe zárták be, Carignan elhatározta, hogy behozza tanulmányi hátrányát. Leérettségizett, elvégzett több egyetemi előkészítő kurzust szociológiából és pszichológiából, és olyan témákban írt dolgozatokat, mint szexuál-pszichopátia, paranoid személyiségzavar, illetve a társadalomba beilleszkedett egyén. Állandóan olvasott, remek jegyeket kapott, végül főszaknak az újságírást választotta – amire az oktatói elismerően biccentettek. Olyankor azonban, amikor magára maradt, előbukkant a lelke sötét oldala. Amikor a többi rabbal beszélgetett, Harvey mindig házasságra épp csak megérett fiatal lányokról fantáziált, szinte mániája volt a zsenge hús. Gyakran kijelentette, és máig fenntartja az állítást, hogy a legjobban a fiatal lányokat kedveli, ami, tekintettel arra, hogy ma 74 éves, kifejezetten beteges sóvárgás.

* * *

KÖZÉPKORÚ, BÜNTETETT ELŐÉLETŰ, cseppet sem vonzó küllemű férfiként Harvey-nak vajmi kevés esélye volt arra, hogy szabadulása után egy bakfis legyen a barátnője, így hát megismerkedett Sheila Morannal, egy háromgyerekes, elvált asszonnyal, és össze is házasodtak. A nőnek saját háza volt Ballardban, Seattle skandináv negyedében, ez lett a házaspár otthona. Mivel Sheila biztos családi háttérrel nőtt fel, elég gyorsan eljutott odáig, hogy teljesen reális fényben lássa új férje valódi személyiségét, aki mindig kizárólag bűnözőkkel töltötte az idejét. Rendszeresen sokáig kimaradt, és nyaktörő sebességgel repesztett ide-oda az autójával. Amikor aztán Carignan ádázul megtámadta Sheila idős nagybátyját, az asszony fogta a gyerekeit, és összepakolt. Egyszerűen megszökött. Ami Harveyt illeti, ő úgy döntött, megöli a nőt, és egy teljes éjszakát eltöltött azzal, hogy kalapáccsal a kezében várta otthon a sötétben – hasztalan. Szerencsére Sheila többet nem ment haza.

Harvey 1972. április 14-én újra megnősült. Elbűvölte Alice Johnsont, egy harminc-valahány éves, elvált, nem túlságosan éles eszű, egyszerű nőt. A naiv, hiszékeny takarítónő, akinek nagyon kevés ismerőse volt, úgy hitte, az élet egy tisztességes, szorgalmas férfival hozta össze. Alice-nek volt egy 11 éves fia, Billy, és egy nagyon csinos, 14 éves lánya, Georgia. Harvey igen hamar elkezdett ácsingózni utána.

Carignan addigra bérleti jogot szerzett a Time Oil Company egyik Sav-Mor-os[4] benzinkútjára, Alice-nek pedig tudomására jutott, hogy a férje beosztottjai mindig kizárólag fiatal lányok. Általában amint munkába állt egy, szinte azonnal fel is mondott, az utódok pedig mindig ugyanolyan csinos és fiatal lányok voltak. Emiatt felébredt az asszonyban a gyanú, és a különféle pletykákból azt szűrte le, hogy a férje megszállottan odavan a bakfisokért. Szinte nem volt olyan, akit ne környékezett volna meg obszcén ajánlatokkal és megjegyzésekkel, és amikor Alice kérdőre vonta és leteremtette, a férfi üvöltött vele, megverte a fiát, majd sértődötten eloldalgott, miközben buja pillantásokat vetett a nevelt lányára, amitől Georgia nagyon kellemetlenül érezte magát. Igazán nem meglepő, hogy a házasság kisvártatva tönkrement.

1972. október 15-én a Washington állambeli Mount Vernon közelében Carignan megerőszakolt és meggyilkolt egy Laura Brock nevű kamaszlányt.

* * *

A SEATTLE TIMES 1973. MÁJUS 1-JEI SZÁMÁBAN elhelyezett álláshirdetés bizonyult az első szemnek a következő vérfagyasztó eseményláncban. Az egyik helyi benzinkútra munkaerőt toboroztak, ez felkeltette a 15 éves Kathy Sue Miller figyelmét. Nem magának keresett munkát, hanem a fiújának, Mark Walkernek. Ám másnap reggel, amikor felhívta a hirdetésben megadott számot, meghökkenten hallotta, hogy a vonal másik végén egy férfihang arról tájékoztatja, hogy kizárólag lányok jelentkezhetnek. Kathy megadta neki a címét és a telefonszámát, és beleegyezett, hogy tanítás után találkozzon vele. Azt beszélték meg, hogy a férfi érte megy kocsival a Sears Buildinghez, és elviszi a benzinkútra, hogy a lány kitöltse a nyomtatványokat.

Kathy édesanyja aggódott. Nagyon nem tetszett neki, hogy a lánya megadta a telefonszámukat egy vadidegennek, és az sem, hogy az állásinterjút ilyen feltételek mellett kell majd lebonyolítani. Annak pedig, hogy Kathy majd beszáll valaki mellé, akivel még soha nem találkozott, már a gondolata is aggasztotta. Élesen emlékezett egy nemrég olvasott újságcikkre Laura Brockról, akit túrázás közben megerőszakoltak és megöltek.

– Nem viccelek, Kathy – mondta a lányának. – Eszedbe ne jusson találkozni ezzel a pasassal.

Kathy türelmetlenül megígérte, hogy nem fog, majd elment iskolába, hóna alatt a tankönyveivel.

Aznap reggel anya és lánya egy buszon utaztak, Kathy szállt le elsőnek a Roosevelt Gimnáziumhoz közeli megállóban. Mary a maszatos ablakból figyelte szépséges lányát, aki gyors léptekkel haladt az iskola felé, de egyszer még megfordult, és mosolyogva intett neki.

Aznap délután Kathy fittyet hányt az édesanyja utasítására. Találkozott Carignannel, ahogy telefonon megbeszélték. A férfi egyre türelmetlenebbül várakozott, és egy pillanatra megállt a szíve, amikor meglátta, hogy egy magas, erős, sportos lány lépked felé. Szőke haja égettkaramell-barnába hajlott, és sűrű hullámokban hullott alá a háta közepéig. Kathynek zöld szeme volt, és épp csak kivehető szeplők tarkították szép, világos bőrét. Mielőtt átkelt az úttesten, megállt Carignan kocsijával szemben az utca túloldalán, ő pedig azt látta, hogy a fiatal lány kék-fehér pulóverben, sötétkék blúzban és kékbe játszó nejlonharisnyában odaint neki.

Carignan áthajolt az anyósülésen, és egy lökéssel kinyitotta az ajtót. Kathy azonban odasétált a vezetőülés oldalára, és az ablakon keresztül szólította meg. Valahogy első pillantásra nem találta épületesnek a látványt. Carignan ronda férfi volt, rendkívül boltozatos homlokkal. Az álla szinte eltűnt, az egyik szeme fölött hosszú seb húzódott. Jóval többnek nézett ki a koránál a mélyen gyűrött arcával és a szeme alatti táskákkal és ráncokkal, pedig csak 46 éves volt. Arcán a leggyakrabban mogorva grimasz ült. Koncentrált erőfeszítésébe telt, hogy el tudjon mosolyodni. Most azonban elővette minden báját.

– Szia, te biztosan Kathy vagy – mondta szélesre húzott szájjal.

Kathy kiszúrta a gödröcskét az állán, és visszamosolygott rá.

– Így igaz, én vagyok.

Carignan egy mozdulattal mutatta neki, hogy szálljon be, és közben így szólt:

– Több példányban ki kell töltened a jelentkezési lapot az irodámban, pattanj be. Ha végeztünk, hazaviszlek.

Kathy feszengett.

– Anyukám nem örülne – mondta, Harvey pedig magasabb sebességre kapcsolt.

– Mit mondjak, nem hibáztatom. Nekem is vannak gyerekeim. Nős is vagyok. A házunk szép, a feleségem édes. Bizony, abszolút megértem az anyukádat, hogy ilyen óvatos.

Kathyt majdnem meggyőzték a hallottak.

– Szóval biztos jó ez így? – kérdezte.

– Tuti. Figyelj csak, én bemutatkozom anyukádnak, amikor majd hazaviszlek. Attól kezdve minden rendben lesz.

Élve soha senki nem látta többé Kathy Sue Millert. Carignant hosszan kihallgatta a rendőrség – erőszakos múltja szerepelt a nyilvántartásban –, napi 24 órán át megfigyelték, mégsem találtak elegendő bizonyítékot arra, hogy elfogják emberrablásért, és pláne nem emberölésért. Aztán június 3-án, vasárnap, két 16 éves fiú motorral áthajtott a Tulalip Rezervátumon Everettől északra, és Kathy holttestére bukkantak. Fekete nejlonba tekerték, meztelen volt. A test olyan mértékben oszladozott már, hogy kezdetben még a nemét is lehetetlen volt megállapítani. A boncolás során aztán kiderült, hogy az áldozat fogsora egyezik Kathy fogászati leleteivel. A koponya sérüléséből teljesen világos volt, hogy a halál oka súlyos ütlegelés.

„Pöröly Harvey” még úgy is kicsúszott a rendőrség markából, hogy megtalálták a holttestet. Először Coloradóba költözött, majd a minnesotai Minneapolisba, ahol 1974. augusztus 4-én meggyilkolta Eileen Hunley-t. Az ő holttestét szeptember 18-án találták meg Sherburne megyében. A gyilkossághoz Carignan ennyit fűzött hozzá:

– Bejegyzett élettársam volt, és az volt az érzésem, hogy viszonya van egy fekete pasassal, úgyhogy odamentem hozzá az utcán… Először egy lámpavasnak nyomtam a fejét, aztán addig vagdostam a csatornafedélhez, amíg meghalt. Az volt a tervem, hogy utána megetetem a disznókkal.

* * *

1974 MÁSODIK FELÉBEN Coloradóban és Minnesotában bizonyos incidenseken Carignan kéznyomát vélték felfedezni: jó néhány autóstoppos ellen hajtottak végre szexuális támadást. Az esetek többségében nagydarab férfi volt az elkövető, többé-kevésbé illett rá a személyleírás, miszerint kalapáccsal hadonászott, az volt a fegyvere. Legalább heten életüket vesztették, a többiek pedig egy életre megsérültek mentálisan és fizikailag.

1974. szeptember 8-án Carignan felvett egy stoppos lányt, egy falusias környékre vitte Mora közelében, és megtámadta. Kalapáccsal esett neki a fejének, majd megerőszakolta a kalapács nyelével. Az áldozatot magára hagyta egy mezőn, hogy ott haljon meg, de a lány túlélte. Később személyleírást tudott adni a támadójáról és annak autójáról.

1974. szeptember 14-én Carignan felszedte Roxanne Westley-t egy dél-minneapolisi parkolóban, ahol a nőnek lerobbant az autója. Azt mondta neki, hogy elviszi valahová, ahol orvosolni tudják a problémát, ehelyett egy elhagyatott vidéki területre vitte Carver megyében, többször is megerőszakolta, például úgy, hogy a kalapács nyelét belenyomta a hüvelyébe, majd a fejét verte a kalapáccsal, és őt is magára hagyta egy mezőn meghalni. Ő is túlélte a támadást, és volt annyi ereje, hogy elkússzon az országútig. Valamint szintén képes volt személyleírást adni a támadójáról és annak kocsijáról, illetve az autóban található tárgyakról.

1974. szeptember 19-én két kamaszlány feljelentést tett a rendőrségen: stoppoltak, megállt nekik egy férfi, majd a városon kívülre vitte és megfenyegette őket, hogy mindkettejüket megerőszakolja és meggyilkolja. Carignan szájon vágta az egyik lányt, akinek letört egy darab a metszőfogából. Végül mindkettejüknek sikerült elmenekülni, amikor Carignan megállt egy kereszteződésnél. Ugyanazt a személyleírást adták a férfiról és az autójáról, mint a többi áldozat.

Másnap a minneapolisi rendőrségre befutott még egy feljelentés, ez is két kamaszlánytól; azt állították, hogy megkörnyékezte őket egy férfi, és fejenként 25 dollárt ígért nekik, ha vele mennek, átvesznek egy autót Minnesota északi részén, majd beülnek, és elviszik neki Minneapolisba. A két lány azt mondta, az illető egy vidékies, erdős területre vitte őket autóval, ahol egyiküket arra kérte, kövesse az erdőbe, állítólag ott volt a másik autó, amelyet megemlített nekik. Benzinkannát és csavarhúzót vitt magával. Kisvártatva a másik lány, aki az autóban maradt, sikítozást hallott, úgyhogy egy közeli házhoz futott, ahol telefonált a seriffnek. Nem sokkal később megtalálták az első lányt, nem volt magánál, súlyos fejsérüléseit kalapácsütések okozták. A két lány személyleírást adott a támadóról, amely minden részletében Carignanre illett.

Szeptember 21-én hasonló támadásról érkezett újabb feljelentés, amelyet szintén túlélt az áldozat, és néhány nappal később Carignant letartóztatták.

* * *

A KÖVETKEZŐKBEN RÉSZLET OLVASHATÓ egy vádiratból: ötrendbeli bűncselekmény, támadás egy 13 éves lány ellen. Az áldozat biztonsága érdekében a nevét nem hozzuk nyilvánosságra, a dokumentum a minneapolisi és Hennepin megyei ügyészség szíves közlése. Sosem publikálták még.

Súlyos testi sértés. Szodómia minősített esete.

Szeméremsértés. Gyermeken vagy gyermekkel elkövetett szodómia

Nevezett személy, ––––––––– [név] Minneapolisban autóstoppolt, amikor a vádlott lefékezett előtte a lakóautójával, megállt, felvette, beszélgetni kezdett vele arról, hová tart, kijelentette, hogy házhoz viszi, orális szodómiára kényszerítette, miután megfenyegette, hogy kalapáccsal veri meg, amelyet az ülések között egy rekeszből húzott elő, rábírta, hogy vetkőzzön le, különben „egy kalapács fog kiállni a fejedből”, megkísérelte belevágni a kalapács nyelét az áldozat hüvelyébe, és amikor az áldozat elutasította a vádlott közeledését, többször is rávágott a kalapáccsal a fenekére, újfent orális szodómiára kényszerítette, járművével egy kukoricamezőre vitte, ahol arra kényszerítette, hogy feküdjön hasra, és megkísérelt közösülni vele análisan, majd, immár harmadszor, orális szodómiára kényszerítette. A vádlott ekkor engedélyezte az áldozatnak, hogy felöltözzön, járművével elvitte annak egy barátnőjéhez, aki a Lakeland Avenue 5644. szám alatt, Crystalban, Hennepin megyében lakik [Minnesotában], ahol engedélyezte az áldozatnak, hogy elhagyja a lakóautóját; az elmondottakon felül a vádlott azt mondta az áldozatnak, hogy a keresztneve Paul, a vezetékneve pedig Harvey.

1975-ben és 1976-ban Carignant egymástól független tárgyalások során elítélték két gyilkosságért és több bűncselekményért. Az életfogytig tartó szabadságvesztés mellett összesen 100 év börtönbüntetést szabtak ki rá. A valóságban jó, ha leül 40-et.

* * *

Tudom, hol laksz. Tudom, hogy van egy fiatal, csinos, sötét hajú feleséged és két gyereked. Az autód ezüst Mercedes. De azt garantálom, hogy senki és semmi nem fog tudni bántani tégedet, mert nekem vannak ott a környékeden barátaim, akik vigyáznak rám.

Harvey Carignan

hátborzongató szavai a szerzőhöz

Harvey Louis Carignan, akit „Pöröly Harvey”, illetve „az álláshirdetéses gyilkos” néven is ismernek, pillanatnyilag a Minnesota és Wisconsin határán lévő Stillwater fegyház falai között tartózkodik. Ez a börtön, ahol a raboknak dolgozniuk kell, ma már Minnesota állam legnagyobb büntetés-végrehajtó intézete felnőtteknek, szigorított biztonsági rendszerrel, öt emelettel és mintegy 1320 fős rablétszámmal.

Öt éven át leveleztem Harvey-val, míg végül egy „felügyelet melletti szemtől szembe” látogatás során interjút készíthettem vele 1995 márciusában. 1974. szeptember 24-e óta, amikor többrendbeli nemi erőszak és emberölés miatt letartóztatták, ez volt az első és egyetlen alkalom, amikor „A pöröly” interjút adott bárkinek.

Ha valaki úgy hányódik egyik szélsőségből a másikba, mint Harvey, annak a lelke olyanná válik, mint a lelakatolt szobák, amelyek titkokat rejtenek. Bizonyos érzékenységre van szükség, ha az ember ezeket a titkokat szeretné kihúzni az illetőből. Én mindegyik esetre úgy készülök, hogy előtte nagyon alaposan kutatom a helyzetet, és elmondhatatlanul sok időt töltök azzal, hogy a legapróbb részletességgel megismerjem az illető személyiségjegyeit. Bárkiről legyen is szó, semmiképp nem dehumanizálom őket a bűntetteikre vonatkozó általánosságokkal. Miközben bizonyos empátia ébred bennem az interjúalanyommal szemben, közben arra is nagyon vigyázok, hogy semmiképp ne érezzek együtt vele annyira, hogy az illető drámáit műsorára tűzze az elmeszínházam. A beleélés és az elemzés között folyamatosan egyensúlyozni kell.

Ha tanulni akarunk valakitől, a helyébe kell képzelnünk magunkat, tudnunk kell követni a gondolatmeneteit, átérezni, amit ő érez; ám miközben bizonyos mértékben együtt mozgunk az interjúalany gyakran diszfunkcionális gondolkodásával, semmi szín alatt nem válunk olyanná, mint ő. Az ember saját maga marad. Lehet, hogy időről időre közelebb lépünk az alanyhoz, akár olyan közel, hogy ízelítőt kapjunk az ő gyakran tőlünk teljesen idegen ötleteiből, érzelmeiből, indulataiból, ám a kellő pillanatban képesnek kell lennünk ellépni tőle, hogy meg tudjuk őrizni erkölcsi és mentális határainkat.

Na és mit mondott nekem Carignan pszichiátere? Ezt, pontosan ezt:

– Tehát most elbeszélgethet Harvey-val, vagy legalábbis azzal a valamivel, ami ott lakik Harvey fejében. Magyarán maga kap egy lehetőséget az interjúra, a Gonosz pedig kap egy lehetőséget arra, hogy meginterjúvolja magát.

Harvey-t a saját csipogóján értesítették, hogy jöjjön oda az interjúra. Az ember életében először megpillantja ezt az őrjöngő gyilkost, és arra gondol, micsoda lomha, ormótlan melák, jóval 180 centi fölött, a súlya 114 kilogramm, a megjelenése összességében gorillaszerű. Felépítése robusztus, fejformája a neandervölgyi emberre emlékeztet, kopaszodik, hihetetlenül erős és széles vállából lógó, messze túl hosszú, esetlen karja lapátkézben végződik. Carignannak feltűnően kék szeme van, halk, rekedtes hangon beszél. Ránézésre gyengéd, megértő óriás, ugyanakkor mindnyájan tudjuk, a látszat mennyire gyakran csal. „Pöröly Harvey” valójában Amerika egyik legádázabb, leghírhedtebb sorozatgyilkosa, aki még ma, 74 évesen is képes egy árva fintor nélkül negyedórán át folyamatosan fél kézzel húzódzkodni.

Öt perc telt el kínos lassúsággal úgy, hogy egyikünk sem szólalt meg, miközben végig bámult az arcomba azzal a hátborzongató nézésével. Úgy éreztem, egy földönkívüli lény – de nevezhetném valamiféle alattomos erőnek is – nyúlkál gyengéden az agyamba a kérdései hosszú, tekergő csápjaival; felfedez, fogdos, letapogat, megízleli és megszaglássza, amit ott talál. Nyáltól nedves ajkai enyhén szétnyíltak, de ettől eltekintve Carignan teljesen kifejezéstelen arccal ült ott.

Volt abban valami rafináltan lenyűgöző, hogy közvetlen közelről figyelhettem ezt a jéghideg sorozatgyilkost, hiszen ő a báránybőrbe bújt farkas, fele részben ember, fele részben az Antikrisztus és mindaz, ami a gyerekeink rémálmaiban felbukkan. És akkor egyszer csak megszólalt:

– Szóval, Chris, az a helyzet, én sose bűnöztem kizárólag azért, hogy az egyik bűncselekményemmel takargassam a másikat. Én azért gyilkoltam, hogy garantáltan ne legyen itt semmiféle hamis vád arról, hogy megerőszakoltam őket.

Ezzel megtört a jég, és az előzetes feltevésem beigazolódott: Harvey a folyamatos tagadás állapotában él, olyan mesterséges világban, ahol valamennyire beismeri a bűnösségét, de vadállati, megátalkodottan kegyetlen bűneiért nem vállal teljes felelősséget.

Ahogy haladtunk tovább az interjúval, valahányszor beismert egy olyan esetet, amikor megerőszakolt és meggyilkolt egy fiatal nőt, állítása szerint ez mindig azért történt, mert kiprovokálták. Azt mondta, mindig az áldozat dobta be a szexet mint témát, amikor ő felajánlotta, hogy elviszi őket az autójával.

Mindez abban az esetben látszott a legérzékletesebben, amikor elmesélte, hogyan vett fel egy teljesen jóravaló, 20 éves kórházi nővért, akinek lerobbant a kocsija.

Igazság szerint azt ajánlotta fel a nőnek, hogy majd ő megszereli az autót, ám előtte megemlítette, hogy el kell ugrania valahová a szerszámaiért. A nőt rákényszerítette, hogy szálljon be hozzá, majd egy elhagyatott helyre vitte a városon kívül, ahol brutálisan megerőszakolta, és megpróbálta betörni a fejét egy franciakulccsal.

Természetesen Carignan nem egészen így meséli, ő azzal érvel, hogy a nő önszántából szállt be mellé a kocsiba. Az ő történetében van egy maroknyi igazság, meg egy teli vödör hazugság. Egyszerre felkavaró és undorító, ugyanakkor hihetetlenül érdekes beszámoló, egy gyilkos hajlamú szexuál-pszichopatából lett főállású sorozatgyilkos elmeszüleménye, aki potenciálisan akár 50 nőt is lemészárolhatott. A következőket csak erős idegzetűeknek ajánljuk.

Beszállt a kocsiba, talán egy kicsit ideges volt, de nem tűnt majrésnak. Az úton egy másik lányról beszélgettünk, egy volt barátnőmről, aki azért lépett le, mert egyszer nem adtam oda neki azt a 30 dollárt, amit odáig hetente mindig. Nem fizetség volt ez, hanem ajándék. Erre a csaj a kocsiban azt mondta, ő a maga részéről sosem szexelne 30 dollárért – vagyis úgy állította be, mintha a másik nő meg igen, és ezért ő jól megveti azt a másikat. Megpróbáltam felvilágosítani, de kötötte az ebet a karóhoz, ő bizony nem szexelne 30 dollárért, mert ez volt a szavai jelentése, nem az, hogy ő pénzért nem hajlandó szexelni, ahogy én hittem abban a pillanatban.

Akkor esett le a tantusz, ezek szerint ez a nő azt hitte, hogy én ennyit ajánlok neki szexért, ő meg visszautasítja az ajánlatomat – de azért azt nem mondom, hogy mindenképp pénzt kért volna érte. Amerre akkor a beszélgetés haladt, akármelyik lehetett volna a kettő közül, vagy hogy 30 dollárért nem hajlandó szexelni, vagy hogy egyáltalán nem csinálná, nincs az a pénz. Nem éreztem nagy ügynek, nekem semmi nem volt abban a beszélgetésben, csak már sokkal később, amikor megpróbáltam felidézni mindent, amit kimondtunk, meg hogy hogyan.

Amikor megérkeztünk a barátom házához, ahol a szerszámaimnak lennie kellett, megálltam, majd megfordítottam az autót, és azonnal elhajtottam onnan. A barátommal az volt megbeszélve, hogy ha valaha azt látom, nincs ott a kocsija, egy 1973-as, háromnegyed tonnás Chevrolet, akkor ne is menjek be, mert a fiai nem bírnak engem. Ezen azért meglepődtem, mert nem ismertem a gyerekeit. Sosem találkoztam egyikkel sem. [Carignannek egyetlen úgynevezett barátja sincs.] Szóval elhajtottam, aztán leállítottam a kocsit, épp mielőtt rátértem volna a főútra. Átkaroltam a nő vállát, és bár eleinte tétovázott, azért közelebb húzódott hozzám, amikor a karom súlyával éreztettem vele, hogy ezt szeretném. Nem úgy nyomtam meg a karommal, hogy az kényszerítette volna arra, hogy mozduljon meg, és a vállát sem úgy karoltam át, amitől arrébb tudtam volna őt mozdítani, ha ellenáll. Inkább csak éreztettem, mire vágyom tőle, ő meg belement. Olyan tisztán emlékszem arra, mi járt a fejemben, mintha csak tegnap lett volna: „Szóval benne van!” Na most ettől még tény, hogy eltűnődtem, miért állítja kőkeményen, hogy 30 dollárért nem hajlandó szexelni, pedig felőlem akkor szinte akármennyi lehetett volna az az összeg. A feje mögé csúsztattam a karom, kicsit, már-már gyöngéden megszorítottam a nyakát, ő meg lehajolt – nem azért, mert lenyomtam, hanem a saját erejéből –, kigombolta a gatyámat, elővette a farkamat, simogatta, közben csókolóztunk, amíg jeleztem, nagyon hasonló nyomással, hogy azt akarom, szopjon le. Megtette.

Amikor befejezte, azt mondtam neki, „Köpd már ki, bazmeg”, mert láttam, hogy csak ül, szájában a gecimmel. Ki is köpte – de én azért akkor már fogtam őt, arra az esetre, ha kiugrana és elfutna. Nem voltam biztos, hogy úgyse mondja majd azt, hogy azért csinálta, mert rákényszerítettem. Fura mosollyal nézett rám – mintha azt mondaná, meg vagyok én őrülve, hogy azt hiszem, hogy ő majd elfut. Aztán becsukta a kocsi ajtaját, én meg vezettem tovább.

Már ahogy elindultam, mondtam neki: „Meg akarlak dugni. Tudok egy helyet.”

Azt kérdezte: „Szerinted meddig leszünk el? Nekem egyre haza kell érnem.” Akkor járt olyan fél 11 felé az idő.

Tényleg tudtam egy helyet, de jó pár kilométerre onnan. Úgyhogy vezettem tovább, majd megálltam egy tó mellett. Nem messze, a fák között megláttam egy házat, egy másik irányból pedig azt, hogy egy férfi közeledik felénk. Megfordultam, elhajtottam. A lány ezalatt meg sem próbálta kinyitni az ajtót, vagy kiszállni.

A tó felől induló úttal átellenben volt egy másik út, a hegyszorosba vezetett. Körülbelül 45, de lehet, hogy 55-60 méterre volt a főúttól. Amikor odaértünk, hátramentem a csomagtartóhoz, és kivettem egy kék takarót [ezt később megtalálta a rendőrség], a földre dobtam, és azt mondtam a nőnek: „Készülődj!” Valami nagyon nem tetszett nekem benne, de közben nagyon szexi is volt, körülbelül 20 éves, akartam a szexet, különösen azért, aminek már utána voltunk, bizonyos értelemben. Lehúzta rólam a farmert, magáról a bugyit, hanyatt feküdt a takarón, lábfejjel felém. A szeméremteste úgy, ahogy volt, mintha rám mutatott volna – gyönyörű látvány volt, ahogy egyébként ő maga is, állati csinos. Na most azt én nem tudom, a többi férfi mit keres, hogy csinálja, de én általában jól megnézem a vulvát, eljátszok vele. Minél szebb a csaj nemi szerve, meg ott körülötte minden, annál jobban akarom a szexet.

Na most, én eleve csak azért álltam meg neki, hogy beindítsam az autóját. Amikor beszállt hozzám, semmi más nem járt az eszemben, csak hogy hozzam a szerszámokat, és megszereljem neki a kocsit. Nem gondoltam szexre, nem volt ez emberrablás. Mindig mindenki azt hiszi, ezek a csajok meg nők ártatlanok. Pedig egyáltalán nem. Az összes akart tőlem valamit, mindegyik, vagy pénzt, vagy egy fuvart, vagy meg sem mondták, mit. Én egyiket sem raboltam el, egyiket sem kényszerítettem, hogy jöjjön velem. Ez a lány se volt más, mint a többi. Én nem vagyok az a csávó, aki nőket erőszakol meg, már ha csak ezt hallom, felfordul a gyomrom.

Bárki bármit mondjon is, csodásan éreztük magunkat azon a tisztáson, amíg egyszer csak el nem kezdett azzal vádolni, hogy pénzt vettem ki a pénztárcájából, és akkor arra gondoltam: „Tessék, kezdődik megint.” Bedühödtem, de sokkal jobban, mint ahogy a helyzet miatt kellett volna, és abban, ahogy reagáltam, sokkal inkább az jelent meg, ami benne volt ebben a dühben, nem is a vád ellen, mert azt el lehetett volna intézni annyival, hogy szólok, nem, nem vettem el a pénzét. A jobb hátsó kerekem leeresztett, pont cseréltem, amikor a nő ordítozni kezdett velem. Megállás nélkül üvöltötte, hogy az a pénz nem az övé, és már-már begolyózott, úgy követelte vissza. Aztán egy szempillantás alatt hangot váltott, egyszer csak már azt mesélte, hogy le akarja cserélni a kocsiját. Hogy neki ehhez 200 dollár kell, adjak neki annyit, vagy mindenkinek azt fogja mondani, hogy megerőszakoltam. Egészen odáig csak azzal foglalkoztam, hogy új szögcsatlakozókat tegyek a kerék közepére, de abban a pillanatban, amikor megfenyegetett, úgy mondanám, hogy fékezhetetlen düh hatalmasodott el rajtam, úgyhogy megütöttem a franciakulccsal – nem pedig a kalapáccsal, ahogy a tanúvallomásában állította, meg ahogy az emberek fejében él. Teljesen fel volt öltözve, most is olyan tisztán látom magam előtt, mint amikor megtörtént. A földre rogyott, mint akit letaglóztak, lassan lecsúszott egy három-négy méter hosszú lejtőn egy gödörbe, lábbal előre, a barna pulóvere meg csúszott rajta felfelé, egészen a hónaljáig. Ahelyett, hogy bepánikoltam volna, visszaraktam a szerszámot a csomagtartóba, a maradék szögcsatlakozót zsebre vágtam, beültem a kocsiba, és elhajtottam. Már vagy 15-20 perce vezettem, talán 25-30 kilométerre lehettem, amikor rájöttem, ha csak megsebesült, nem hagyhatom, hogy ott haljon meg, tudnom kell, mi történt, úgyhogy megfordítottam az autót, és visszamentem. Azt láttam, amikor elmentem mellette a kocsival, hogy több autó meg egy utánfutós traktor áll az út mentén, és mindenki odahajol valaki fölé, és én tudtam, hogy ő az, úgyhogy hajtottam tovább.

Amikor Harvey befejezte, szembesítettem azzal, hogyan zajlott a támadás a valóságban. Emlékeztettem rá, hogy igazából azért hagyta ott a fiatal nővért az árokban, hogy ott haljon meg, ő azonban több órával később visszanyerte az eszméletét, pedig a saját vérében feküdt, és majdnem halálos fejsérüléseket szenvedett. Gyakorlatilag már besötétedett, ő viszont rettenetes kínban több mint másfél kilométert kúszott előre a szántóföldön, amíg kijutott az országútra, ott látta meg reggel egy gazda, aki aztán segítséget hívott.

Később Carignan elhaladt a mentőautó mellett, mert visszatért a tett színhelyére, de egyáltalán nem azért, hogy megmentse az áldozata életét, hanem mert aggódott, hogy a nő túlélheti a támadást, és személyleírást adhat róla és az autójáról is. Azért ment vissza, hogy végleg elintézze, a nő azonban addigra biztonságos helyre kúszott. Ezt a fiatal lányt egyetlen dolog tartotta életben: előző nap beszélt a nővérével, aki elmondta neki, hogy gyereket vár, ő pedig meg akarta érni a kisbaba születését.

Harvey azt állítja, körülbelül minden nő szexuálisan bántalmazta, akivel csak találkozott az életben, ideértve a rokonait, a bébiszittereit meg az említett tanárnőt a javítóintézetben. Mindnyájan tisztában vagyunk azzal, mennyire reflektorfénybe került az elmúlt három évtizedben a gyermekmolesztálás mint társadalmunk mételye, arra azonban mákszemnyi szilárd bizonyíték sincs, hogy Harvey-t olyan mélységben bántalmazták volna, ahogyan ő következetesen állítja.

Valamennyire biztosak lehetünk azonban abban, hogy gyerekkorától kezdve általánosságban neheztelt a nőkre, és ez a harag valójában érzelmileg hűvös, őt pici korában lepasszoló anyja és annak családja felé irányult. Ugyanakkor az is lehetséges, hogy más bizonyítékra nincs is szükségünk, senki nem úgy nő fel, hogy ok nélkül utálja a nőket, netán a férfiakat, így hát az is lehet, hogy Carignan tényleg igazat beszél.

– Szenvedélyesen gyűlölöm a nőket… – mondta Carignan nemrég. – Beköltöztek a fejembe és manipuláltak, mindig.

És mégis: az, ahogy arról beszél, hogyan bántalmazták szexuálisan, talán tartogat nekünk valami értékelhetőt, miközben a múltjába tekintünk. Leveleiben az a néhány sor tele van ellentmondással, és kétségkívül lehetséges, hogy puszta képzelgés az alapja, semmi más. A leírás az ő malmára hajtja a vizet, egy „igazán kegyetlen nő” leuralta és bántalmazta, ezzel szemben ő, a szegény fiatal srác, tehetetlen volt, ugyanakkor szemmel láthatólag élvezte, és tobzódott a helyzetben.

Sok más gyilkoshoz hasonlóan Harvey Carignan már úgy jött a világra, hogy azonnal súlyos terhek nehezedtek rá. Ott volt a társadalmi bélyeg, hogy fattyú, gyerekként gyenge és feszült volt, éjszakánként folyton bevizelt, a vitustánc miatt rángatózott, és szenvedett ettől; továbbá épp, mint Peter Sutcliffe, az angol sorozatgyilkos, úgy nőtt fel, hogy egész gyerekkorában szünet nélkül terrorizálták.

Ő maga azt állítja, gyerekkorában több nő is szexuálisan bántalmazta, bár ezeket az állításokat nem támasztják alá tények. Az azonban aligha kétséges, hogy az édesanyja és a nőrokonai, például a nagymamája és több nagynénje, lekezelőn és megvetéssel bántak vele. Ez pszichológiailag olyan káros volt, hogy nagymértékben indokolja azt a szenvedélyes gyűlöletet, amelyet Harvey táplál magában a nőkkel szemben. Szerinte mind „bemászott a fejébe, ahol manipulálták”, ami talán rávilágít, miért igyekezett mindig a tompa szerszámokkal megcsonkítani és szétroncsolni az áldozatai fejét. Őrülten tomboló dühében nem egyszer vagy kétszer vágott rájuk. Az esetek többségében felismerhetetlen péppé zúzta a koponyájukat, és ilyenkor démoni, embertelen erő hajtotta.

A bosszú – pontosabban a nők elleni bosszú – fontos hajtóerő volt a tetteiben, amelyekben a modus operandi mindig ugyanaz. Épp a motivációnak azonban Carignan esetében van egy másik, méghozzá bizarr oldala is. Amikor idősebb nőket mészárolt le, talán az anyja, a nénikéi vagy a nagyanyja képe lebegett a lelki szemei előtt, miközben kamaszkorú áldozatait néhány kivételtől eltekintve gyakran életben hagyta, jóllehet irtózatos módszerekkel esett nekik. Még az is előfordult, hogy hazavitte őket, vagy ellátta a sebeiket. Az ellentmondásos viselkedés oka talán érthető abból is, amit világosan megfogalmazott: ő a fiatal lányokhoz vonzódik. Ebben a vonatkozásban nem kérdés, hogy Carignan akkor is álmodozott, és álmodozik most is. Amikor arról fantáziál, hogy fiatal lányokkal közösül, azt mindig hihetetlenül élvezi, míg ha idősebb nőkre gondolt és gondol, az csak a gyűlöletét hizlalja.

Hosszan leveleztem Harvey-val, és ezalatt célozgatott valamire, amit ő „gyöngysornak” nevezett. Állítása szerint „a bölcsesség ezen gyöngyszemei” felbecsülhetetlen értékű részletek, amelyeket csak akkor hajlandó felfedni, amikor ő maga úgy ítéli majd, hogy ennek eljött az ideje.

– Az igazság a bölcsesség gyöngyszemeiben van, és az mind az enyém – jelentette ki nyersen. – Az igazságnak ezt a részét nem fedem fel még legalább több évig – tette hozzá, mielőtt teljesen bezárult volna, és többé egyetlen kérdésemre sem válaszolt a bűneit illetően.

Az interjú hátralévő részét azon állításának szentelte, hogy ő nagyon is érző, valamint nagy tudású férfi, és mivel filozófiát tanul épp, szavai és gondolatai megfontolásra méltók. De azért Harvey Carignannek még mindig van egy végzetes hibája.

Annak ellenére, hogy értéktelen élete java részét rács mögött töltötte, ez a szörny – mert a szó minden értelmében az – teljesen képtelen arra, hogy megbékéljen a bűntudattal. Ebben sok más sorozatgyilkosra hasonlít. Jóllehet minden olyan esetet, amikor megtámadott, megerőszakolt vagy meggyilkolt valakit, nagyon sok és következetes bizonyíték támaszt alá, Carignan pszichológiai kényszert érez arra, hogy a felelősség nagy részét tragikus sorsú áldozataira hárítsa.

Amikor azonban ott áll lemeztelenítve, és minden egyes mentsége merő hazugságként bámul bele az arcába, pozíciót vált, és előhúzza a tartalékot. Olyankor visszahúzódik a bűnözők körében oly népszerű lövészárokba, vádolni kezdi a büntetés-végrehajtást és az igazságszolgáltatást, amiért bevarrták.

Ha bűnei nem lennének ennyire súlyosak, és nem lenne belőlük ilyen sok, talán megbocsátható lenne úgy vélni, hogy mentségein csak nevetni lehet. Akadnak szép számmal olyanok, akik szerint ennek az embernek minden levele egy elmeháborodott őrjöngése, tehát úgy kell tekinteni, mintha nem is léteznének, vagy legjobb esetben tudomást sem kell venni róluk. Harvey azonban semmilyen meghatározás szerint nem őrült. Lehetséges, hogy mindig az az érdekesebb, amit nem hajlandó kimondani, amit elrejt a sorok közé, amiről úgy dönt, inkább elfelejti megemlíteni, mert ahogy patologikusan megtagadja önmagát, abban rejlik a Szörnyeteg valódi természete.

Carignan pillanatnyilag feltételesen szabadlábra helyezhető, mert függetlenül attól, hányszoros gyilkos, Minnesota államban senkit nem lehet 45 évnél tovább börtönben tartani.

Harvey-nak újabban van egy levelezőpartnere. A 33 éves Gloria Pearsont azért ítélték el, mert hosszú ideig bántalmazta, végül megölte a saját kisfiát. Ők ketten sűrűn írnak egymásnak. Ha csak ezt vesszük alapul, összeillenek.

A fejezet alapja több exkluzív, hangszalagra rögzített beszélgetés Christopher Berry-Dee és Harvey Louis Carignan között a minnesotai büntetés-végrehajtási intézetben 1996-ban, illetve sok évig tartó levelezésük.[5]

[3] Alaszka csak 1959. január 3-án kapott államstátuszt – A ford.

[4] A Sav-Mor egy szupermarketlánc az Egyesült Államokban – A ford.

[5] Harvey Louis Carignan 2023. március 6-án, 95 évesen halt meg a börtönben – A ford.

ARTHUR JOHN SHAWCROSS

Egyesült Államok

Egy pillanatra a tekintete az enyémbe fúródott. Kicsivel korábban Shawcross fortyogó dühét még ritkán látható mosoly leplezte, most azonban – első ízben – lecsúszott róla az épelméjűség álarca, és a szemében megjelent a gyilkos téboly lángja, miközben görcsösen igyekezett uralkodni belül forrongó indulatán. A teremben, ahol az interjút készítettem, csend támadt, halálos csend.

Így reagált Shawcross,

amikor a szerző rákérdezett egy 10 éves kisfiú,

Jack Blake meggyilkolására

A NEW YORK ÁLLAMBELI Fallsburgben, a Sullivan börtönben él az állam leghírhedtebb sorozatgyilkosa, a neve Arthur John Shawcross. A sajtó „A folyók rémének” nevezte el, én pedig rákérdeztem, honnan kapta ezt a nevet.

– Azé’ – felelte –, mer’ ott öltem meg őket. Szörny lakik bennem, és általában ott jött ki belőlem, a folyó mellett elég gyakran kijött belőlem.

A Shawcross név az óangol crede cruciból származik, ami körülbelül annyit tesz: „hinni a keresztben.” Korábbi írásbeli variációi a Shawcruce és a Shawcrosse. Jelenleg mintegy 5000 Shawcross nevű állampolgár él az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban ennél is több, és állítólag Sir Hartley Shawcross, Nagy-Britannia egykori főügyésze, a nürnbergi per legfőbb angol ügyésze a szóban forgó sorozatgyilkos távoli unokabátyja volt.

„Art” picike csecsemő volt, alig 2 kilogramm 30 dekagrammal született. Egy szerdai napon látta meg a napvilágot 1945. június 6-án, hajnali 4:14-kor a Maine állambeli Kittery haditengerészeti kórházában, Portsmouth felől nézve a Piscataqua folyó túloldalán.

A születési anyakönyvi kivonat szerint az édesapa neve Arthur Roy Shawcross, rangja tizedes, életkora 21 év, az édesanya neve Bessie Yerakes Shawcross, életkora 18 év. A szülők lakcíme Maine, Portsmouth, Chapel Street 28., 5. számú lakás.

Éppenséggel a második világháborúban az amerikai haditengerészetnél szolgáló édesapja sem volt ismeretlen a rendőrség előtt, hiszen egyszerre két felesége volt. Az 1. számú tengerészgyalogos-hadosztály egyik tüzérségi ezredével szállt le Guadalcanal szigetén, ezzel pedig kiérdemelte, hogy jó néhány kitüntetésre felterjesszék. 1943 februárjában egy akciót követőn a bajtársaival együtt Ausztráliába küldték pihenni és regenerálódni. Itt ismerkedett meg Thelma June-nal egy zenés-táncos eseményen. Abban az évben június 14-én, hétfőn összeházasodtak az ausztráliai Melbyben, Thelma pedig később egy kisfiúnak adott életet, akit az illusztris angol felmenő után Hartley-nak neveztek el.

Arthur Roy Shawcross 1944 júliusában katonai eltávot kapott, és visszatért az Egyesült Államokba, ahol november 23-án, csütörtökön, a bigámia égisze alatt feleségül vette már várandós gyerekkori szerelmét, egy Bessie Yerakes nevű lányt. Bessie, akit szinte mindenki Bettynek szólított, gyárimunkás-szülők lánya volt, és a New Hampshire-i Somersworthben laktak. Az édesapja, James Yerakes Görögországban született, az édesanyja, Violet Libby mediterrán felmenői ismeretlenek. Egy héttel azután, hogy Bessie hazatért a kórházból a csecsemővel, a férje Watertownba küldte őket, New York állam északi részébe, ahol Bessie nővérénél húzták meg magukat, amíg Shawcross teljesítette katonai kötelességét. Nem sokkal azután, hogy a férfi leszerelt, a házaspár saját otthonra tett szert a képeslapra kívánkozó kisvárosban, Brownville-ben, amelynek akkor 1200 alsó középosztálybeli lakója volt, és kőhajításnyira feküdt a kanadai határtól és az Ontario-tótól.

A kis Arthurnek azután még három testvére született: Jean, Donna és James, és talán biztonsággal ki lehet jelenteni, hogy végül Arthur volt az egyetlen férges alma a kosárban, a többiek teljesen jó gyümölcsnek számítottak. Tanulmányait ugyanúgy kezdte el a Brownville-Glen Park Central Schoolban, mint akármelyik teljesen átlagos gyerek, ám nála nagyon hamar megjelentek a problémás személyiségjegyek. Az öccsére neheztelt, Jean azonban szexuális képzelgése tárgya volt.

Ötéves korára Art két képzeletbeli barátot teremtett magának. Az egyiket Paulnak hívták, és minden bizonnyal vele egykorú kisfiú volt; a másik „barátja” picit fiatalabb volt, egy névtelen, szőke kislány. Az elkövetkező hónapokban sokat beszélgetett velük gügyögős hangon, amiből a tanárai és a többi gyerek azt szűrték le, hogy magában beszél.

– Ezekre a barátokra azért volt szükség – mondta később Shawcross a szerzőnek –, mert én is akartam játszani valakivel. Senki más nem szeretett.

A kis Arthurt attól kezdve Furinak szólították az osztálytársai, rendszeresen kinevették, kigúnyolták és terrorizálták. Teremtett hát magának egy derengő saját világot, oda húzódott vissza, és álmában gyakran osztályról osztályra vándorolt. Az erősebb gyerekeknek könnyű prédát jelentett, egyetlen alkalmat sem hagytak ki, hogy megkínozzák. Ilyenkor Arthur üvöltözött és rázta az öklét, vagy duzzogva hazament, hogy bosszúból megkínozza az öccsét és a húgait.

Az iskola gyermekjóléti szakemberei megállapították, hogy problémás gyerekkel van dolguk, vizsgálódtak, és azt derítették ki, hogy Arthurt elkényeztették a szülei. Amikor rosszalkodott, az édesanyja csak kicsit verte meg, vagy a szobájába küldte. Az iskola szerint az édesapja is messze túl engedékeny volt vele.

Komolyabb fordulatot hozott, amikor Arthur megszökött hazulról. Természetesen gyorsan megtalálták és hazavitték, ám akkor meg rákapott arra, hogy reggelente feszítővassal járjon iskolába, hogy legyen mivel odasózni, ha az iskolabuszon a gyerekek piszkálni kezdik. Az ifjú Shawcross addigra már tisztában volt azzal, hogy amit az öklével nem bírt elérni, azt meg tudta toldani fegyverrel. Nem sokkal a nyolcadik születésnapja előtt az iskola hivatalos értékelést készíttetett a mentális egészségéről. A Jefferson County Mental Health Clinic pszichológusainak az volt a benyomása, hogy Mrs. Shawcross nehezen értelmezhető, vegyes érzelmi jelzéseket küld az ő „vonzó, jól öltözött, tiszta, rendes gyermekének”. Úgy tűnt, nagyon összetett anya-fia kapcsolatról van szó, mert bár egyfelől az anyuka úgy bánt a fiával, mintha kis hajasbaba lenne, sokszor egy szempillantás alatt minden ok nélkül megbüntette, és tény, hogy a fiú ettől teljesen összezavarodott.

Mrs. Shawcross valóban arra nevelte a fiát, hogy tiszta és rendes legyen, hajdani katona férjével együtt olyan értékeket erőltettek a kicsikre, amelyeket leginkább ódivatúnak nevezhetnénk, itt-ott katonai fegyelmet idéző beütésekkel. Arthurnek gondoskodnia kellett róla, hogy mindig makulátlanul tiszta legyen a szobája, a ruháját minden esetben szépen össze kellett hajtogatnia, és a legkisebb engedetlenségre verést kapott, vagy a szobájába küldték. Cserébe, és hogy a szülei kedvében járjon, Arthur elárasztotta őket ajándékokkal, soha egyetlen születésnapról vagy évfordulóról sem feledkezett meg, ennek ellenére úgy tűnt, össze van zavarodva, és kifejlődött benne a félelem a szokatlan zörejektől és hangoktól. Ám lassacskán az összezavarodottság helyét átvette a neheztelés. Pénzt vett el az anyjától azért, hogy lefizesse az iskolai zaklatóit. Barátai nem voltak, az öccsével komiszkodott, és nagyon nehéz volt rávenni, hogy igazat mondjon, mert mindig úgy tűnt, hogy ilyenkor fél. Ezt tetézte, hogy a pszichiáterek úgy találták, Arthur szerint az édesapa jobban szereti a testvéreit, mint őt, az édesanyjáról pedig azt gondolta, hogy nem fogadja el őt.

Arthur iskola iránti minden érdeklődése elpárolgott, tanulmányi eredményei drámaian leromlottak, és meg sem állt, amíg osztályutolsó nem lett. A tanárai ezt inkább a rossz hozzáállással magyarázták, semmint az intelligencia hiányával, de azért a nagyobb fiúk továbbra is terrorizálták és vadásztak rá. Nagyjából ekkoriban Arthur kifejlesztett egy jellegzetes pislogást, amely a mai napig szokása. Rendszeresen hallatott egy báránybégetésre hasonlító hangot, és gyakran váltott gügyögésre. Rémálmai támadtak, éjszakánként bepisilt, ami kamaszkora kezdetéig tartott. Aztán megint megszökött otthonról, és újra hazavitték az akarata ellenére, miközben ő üvöltve tiltakozott. A pontos dátumot nem tudni, de az is ekkoriban történt, hogy a Shawcross család életét fenekestül felforgatta egy meghatározó esemény, amely aztán tartós következményeket vont maga után.

Arthur kilencéves volt, amikor az anyai nagymamája kapott egy levelet Thelma June-tól Ausztráliából. Thelma ebben azt állította, a valóságnak megfelelően, hogy Arthur Roy Shawcross az ő törvényes férje, közös fiuk is van, aki akkor volt 10 éves. Érthető módon amikor Bessie Shawcross elolvasta a levelet, nagyon erős érzéseket keltett benne a férje féltve őrzött titka, és attól a naptól kezdve minden pillanatot gyűlölt, amelyet a társaságában kellett töltenie. Tovább is ment: úgy döntött, pokollá teszi a férje életét. Ettől kezdve Arthur, aki már természettől is túlérzékeny, zavarodott kisfiú volt, igyekezett minél kevesebb időt tölteni otthon. Szégyellte az apját, és ki nem állhatta a örökös torzsalkodást, ami most már mindennapos volt a szülei életében.

Megint megszökött, hogy amennyi időt csak lehet, imádott nagymamájával tölthessen, és bár alapvetően figyelmes és kedves kisfiú volt, ekkoriban fejlődött ki a lelke sokkal sötétebb oldala. Az az igazság, hogy ekkor kezdett kettéhasadni a tudata. A viselkedésében megmutatkozó minden ambivalencia, a sok ellentmondásos érzelem következetesen azt tükrözte, amit az édesanyján látott.

1960-ra, amikor Arthur már a General Brown High School tanulója volt, valódi magatartászavarok jelentek meg a viselkedésében. Szabadidejében kisebb állatokat kezdett kínozni, például elevenen megnyúzott halakat, aztán játszott velük. Elnézte a szenvedésüket, pontosan értette, milyen nehezen és hosszan halnak meg. Nyulakat ejtett csapdába, és mindig vigyázott, hogy a nyakukat lassan, komótosan törje el. Denevéreket fogott, aztán parkoló autókba rejtette őket, és figyelte, ahogy az autó tulajdonosa beszáll, majd bepánikol. Macskákat kötözött egymáshoz, mókusokat és csíkosmókusokat klopfolt laposra, békákat szögezett a dart céltáblájára, aztán megdobálta őket, élő tyúkokról kaparta le a tollat. Egy alkalommal zsákkal érkezett egy közeli tóhoz, és bevágta a vízbe.

– Ki mondja, hogy a macskák nem tudnak úszni? – fordult oda egy közelében lévő másik iskolásfiúhoz. Amikor a halálra rémült állat kiszabadult a zsákból és partra úszott, Shawcross felkapta, és még messzebbre dobta a tóba. A kiscica összesen négyszer tett próbát arra, hogy biztonságba jusson. Aztán megfulladt.

Az ifjúkori szadizmus korszakában Shawcross rájött, hogy van egy hátránya annak, ha kisállatokat gyilkol halomra: hangokat adnak ki, és a testükből szivárgó vizelet és széklet bepiszkolja a ruháját. Hogy mindezt megelőzze, rászokott arra, hogy falevéllel és más törmelékkel tömje el a testnyílásaikat; ezt a bizarr eljárást később, amikor már nőket és gyerekeket gyilkolt, beillesztette a maga modus operandijába. Tizenöt éves korára tényleg gyökeres változás állt be: Arthur lett a környék réme, különösen a többi gyerek rettegett tőle. Nem ismert félelmet, hatalmas testi ereje volt, és szinte bárkire rálőtt a .22-es kaliberű légpuskájával, akivel csak összefutott. Ha kortársa bosszantotta fel, könyörtelenül ráhúzott egy baseballütővel, vagy addig verte ököllel, amíg a másik el nem vesztette az eszméletét.

Arthur ekkorra kezelhetetlenné vált. Ha a tanárai kísérletet tettek arra, hogy fegyelmezzék, kiviharzott a teremből, és azt kiabálta: „Dugd fel a seggedbe ezt a termet, bazmeg”, vagy más trágárságot. Amikor 17 éves lett, tanárai hatalmas megkönnyebbülésére abbahagyta a gimnáziumot. Mivel hirtelen nagyon ráért, a kisszerű tolvajlás lett a főfoglalkozása: meglovasított mindent, ami nem volt a helyére csavarozva. Ahová csak tudott, betört a környéken, nyaralókat fosztogatott, és amikor rövid ideig egy benzinkúton dolgozott, folyton lopott a kasszából. Rendszeresen lopott a helyi boltokból is, ahonnan ételt és készpénzt vitt el, és ha bármilyen üzletbe betette a lábát, szinte garantáltan elemelt valamit.

1963-ban egy decemberi vasárnap este betört egy Sears Roebuck üzlet szuterénhelyiségébe, véletlenül beindította a riasztót, és letartóztatta a rendőrség. A vajszívű bíró azonban mindössze 18 hónap próbaidőre ítélte mint fiatalkorú bűnözőt. Állítólag azért született ennyire enyhe ítélet, mert – és ez szemmel láthatólag megértő fülekre talált a bíró személyében – azt állította, csak azért lopott, hogy legyen miből karácsonyi ajándékokat vennie. Ami igaz is volt.

Ekkorra ez a szadista kamasz és garázda betörő egészen furcsa viselkedési jegyeket mutatott, például magas, gyerekes, kacsára emlékeztető hangon beszélt. A mozgásában is volt meghökkentő sajátosság: hosszú sétákat tett meg nagyon gyors iramban, a karját túlzón lengette, a felsőtestét egyenesen, mereven tartotta, mint a zenész az egyszemélyes zenekarban, és a lehető legszabályosabb vonalban haladt akkor is, ha bármilyen akadály állt az útjában. Ezt a módszert „átmegyeksétának” hívta. Az egyik unokatestvére később felidézte ezt a szokását:

– Inkább szétszaggatta a gatyáját a drótkerítésen, mint hogy tegyen egy kanyart a néhány méterre lévő kapuig. Képes volt belemasírozni egy mocsárba, aztán alig tudott kikeveredni. Tényleg tök zizi volt azokban az időkben.

Húszéves korában, amikor már ismerősen csengett a neve a rendőrségen is, elítélték, amiért egy hógolyócsata után megtámadott egy 13 éves fiút. A jelek szerint a nála több évvel fiatalabb gyerekek közt érezte jól magát, többször észrevették, hogy titokban gyerekjátékokkal játszik. A bimbózó gyilkos ezenkívül rendszeresen baleset áldozata lett. Alkalmanként elájult, egyszer megütötte magát rúdugrás közben és elvesztette az eszméletét, egy diszkosz akkora erővel csapódott a fejének, hogy megrepedt a koponyája, és azon a vonalon aztán többé nem is nőtt ki a haja, megrázta egy hibás kapcsoló, megütötte egy kőtörő kalapács, leesett egy 12 méter magas létráról, és amikor ötödször csapta el egy elhaladó teherautó, kórházba is került.