1.

NorthWeald Repülőtér, Anglia
1940. október 15.

Szinte érezte a szigorú arcból sütő szemrehányó tekintetet és az atyai kéz súlyát a vállán. Apja jelenléte betöltötte a gépet. Peter Chesham nagyot nyelve beszíjazta magát az ülésbe, de az öv csatjának fémes kattanásáról nem a biztonság jutott eszébe. Sokkal inkább egy cella becsapódó ajtaja.

A szemközti ülésre pillantott, ami nem volt több a gép törzséhez rögzített keskeny alumíniumpadnál. Tudta, hogy perceken belül zakatolni fog a vibrációtól. A pad üresen állt, de Peter lelki szemeivel apját látta rajta ülni sajátos tartásával, amint figyel, ítélkezik és helytelenít. Apja árnyéka rávetült egész életére, és mindig az egyedül üdvözítő irányba mutatott. Peter mély levegőt vett, és emlékeztette magát, hogy most már nincs kiszállás. Nem fordulhat vissza a számára kijelölt úton, mely – attól tartott – végzetes fiaskóhoz vezet. Vajon mikor dugta hurokba fejét? Ez a jegy tényleg csak odafelé szól?

El kellett foglalnia magát valamivel, így lehajolt, hogy még egyszer ellenőrizze a felszerelést, ami a bombázó padlóján hevert. Az orr felől a legénység hangját hallotta, amint sorra veszik a felszállás előtti ellenőrzés tételeit: gyújtáskapcsoló be, futómű váltókar alsó állapotban, üzemanyag rendben, csűrőlapátok és fékszárnyak ellenőrizve. A hajózó személyzet begyakorolt mondókáját szinte teljesen elnyomta a generátorok búgása.

Egyetlen utas ült rajta kívül a gép gyomrában. Williams nyurga alakja repülős kezeslábasában feszengett és fészkelődött. Úgy látszott, izgatottsága már-már a pánikkal határos, de Peter inkább tudomást sem vett róla. Örült, ha saját kétségeit sikerül pórázon tartania. Az első naptól fogva balsejtelmek gyötörték a küldetéssel kapcsolatban, de nem tudta volna megmagyarázni, mi okból. Senki sem nézte volna ki belőle, mennyire aggódik. Még mit nem! A vakmerő Chesham hadnagy, a tapasztalt ejtőernyős, aki puszta szórakozásból hegycsúcsok felett dobatja ki magát, ha síelni támad kedve? Miféle kétségek gyötörnének egy ilyen fenegyereket?

Arról viszont nem szólt a fáma, milyen kevésen múlt legutóbbi ugrásakor. Attól, hogy nem szédítette a mélység, és nem riasztotta a lehetőség, hogy egy isten háta mögötti hegyen landol, még egyáltalán nem volt felelőtlen bolond. Most sem maga a repülőút aggasztotta. Olyan jelenetek tolakodtak elő emlékezetéből, amiket hiába próbált elfojtani. A cella falai, a vakító fényű lámpa, az éles peremű bilincsek meg a feketébe öltözött emberek ökle és üvöltözése.

Egy légiszolgálatos bukkant fel az ablakon kívül, és a magassági kormány csörlőjén babrált valamit. A gép hátuljából károgó hang ütötte meg a fülét. Williams végre megtalálta a hangját:

– Hány éve repül ez a vacak madár?

Mikor Peter vállat vont, a gép motorjai éppen életre keltek. A kezdeti böffenést követően fordulatszámuk fokozatosan emelkedett, míg el nem érték a szokásos fülsiketítő hangerőt. A bombázó együtt remegett Peter megtépázott idegeivel.

Williams vádlón mutatott a lábai előtt heverő ejtőernyőre.

– Ez meg mi? Azt ígérted, nem kell ugranunk.

– Mérget vehetsz rá! – kiabálta túl a motorok robaját.

Tudta, hogy higgadtnak és határozottnak kell mutatkoznia Williams előtt. Kettejük kapcsolatából hiányzott az a bizalom és bajtársiasság, amit szükségesnek tartott egy ilyen feladat végrehajtásához. Jelenlétében nyomát sem érezte annak a fesztelenségnek és közvetlenségnek, amit barátai társaságában szokott.

A repülőgép végigdöcögött a gurulóúton, majd a kifutópálya végén irányba fordulva felbőgtek a hajtóművek. Peter csodálkozott, hogy a szegecsek és csapszegek nem lőnek ki a helyükről. Hosszú percek múltak el, mire végre kiengedték a fékeket, és a gép gyorsulni kezdett.

A kakofónia nem csitult akkor sem, amikor a kerekek elhagyták a kifutót. A két csillagmotor üvöltése és a rázkódás semmit sem enyhült. Peter, aki általában élvezte a repülést, most azon kapta magát, hogy olyan görcsösen kapaszkodik egy támasztóbordába, mint valami majrés újonc.

A legénység egy tagja, aki eddig egy térképekkel és körzőkkel borított asztalnál kuporgott, most felállt, és esetlenül feléjük araszolt. Peter a csíkjaiból látta, hogy őrmester. Neve – Jenkins – egy fehér szalagra varrva virított hajózóruháján.

– Alacsonyan kell maradnunk! – ordította Peter fülébe az erősen bukdácsoló fedélzeten. – …elkerülni a radart meg a légvédelmet… sok irányváltás, hogy átverjük a fritzeket. Hosszú menet lesz.

Ezt Peter is tudta, hiszen térképek tanulmányozásával töltötte az elmúlt napokat.

A rövid párbeszéd végre kizökkentette fásultságából. Tudatos erőfeszítést tett, hogy ellazuljon, és egyúttal kényszerítette magát a vállalt szerepének megfelelő viselkedésre.

– Nézz ki az ablakon – kiáltotta oda a megmerevedett testű Williamsnek. – A tenger felett repülünk. Biztos szépen csillog a holdfényben.

Williams meg sem moccant, csak valami olyasmit motyogott, ami „kurva víz”-nek hangzott.

Peter elfordította fejét, mire a kínzó gondolatok újra megrohanták: apja ingerült arckifejezése, a rá váró feladat kilátástalansága, Dansey kiszámíthatatlan hangulatváltozásai… Valóban bíznia kellene ebben a gnómszerű figurában, akinek a megfélemlítés a lételeme? És vajon mekkora lehet a siker esélye? Dansey homályos utasításai és a rendelkezésére bocsátott hiányos információk fényében nehezére esett bizakodón tekinteni a jövőbe. A küldetés már a legelején kivitelezhetetlennek tűnt. Túl ambiciózusnak és megfoghatatlannak. El is mondta nekik, de hiába.

Egy újabb kérdés ötlött fel benne, ami megint csak aggodalommal töltötte el, és egyből mozgásra bírta. Kicsatolta magát, és az őrmester asztala melletti lépcsőfokra kuporodott.

– Honnan tudják, hogy az a rét egyáltalán alkalmas a leszállásra? – kérdezte.

– Sehonnan – jött a válasz egy kaján vigyor kíséretében. – Meg kell bíznunk a franciákban. A szakértőik kilépték a hosszát. Állítólag.

Peter erre az állát vakargatta.

– A tegnapelőtti küldetést az utolsó pillanatban kellett megszakítanunk – kiabálta túl az őrmester a motorhangot. – Egy átkozott sövény szelte ketté a leszállópályát. Eszement ötlet volt kiválasztani. A holdvilágnak köszönhetjük az életünket.

Peternek ezután koncentrálnia kellett, hogy a megfelelő kérdéseket tegye fel.

– Mennyire pontos navigáció várható el ilyen körülmények között? – kérdezte az utolsó ugrására gondolva, amikor rossz hegycsúcson ért földet, amiről lehetetlen volt a lesiklás.

Az őrmester ezen eltűnődött, és közben az ajkát biggyesztette.

– Vagy pont oda lyukadunk ki, vagy lefújjuk az egészet.

– Hogyan találja meg azt a rétet tök sötétben? – kérdezte Peter az összefirkált térképekre mutatva. Eszébe jutottak a repülős kantinban hallott pletykák a bombázórajokról, amik néha tíz mérfölddel is elhibázták a bevetési területet.

– Jól látható tereptárgyakhoz igazítjuk a menetirányt és a fordulókat, de kell hozzá a hold. Anélkül nem megy. – Az őrmester halványan elmosolyodott, és hozzátette: – De azért van még egy-két trükk a tarsolyunkban.

Peter mellén összefont karral hátradőlt, miközben a Hudson bombázó tovább rázta a testét, keresztül a csatornán, majd még tovább, mélyen az ellenséges légtérbe. A hegyek között érezte otthon magát, az ejtőernyőzés régi hobbija volt, a fegyverekkel is jól elboldogult, de a kínvallatás már más lapra tartozik. Megpróbálta az ablakon kibámulva elterelni gondolatait, de a kinti sötétségből megint csak egy cella ajtaja bontakozott ki lelki szemei előtt. Vajon megtörne vallatás közben? Fulbrough Manorben ő és Williams több szimuláción is átestek. Mindig váratlanul rángatták ki őket az ágyból az éjszaka közepén, aztán székhez kötözték, fénnyel vakították el és üvöltve faggatták őket. Az persze csak kiképzés volt. Ez azonban valóság. Nincs ember, aki sztoikus nyugalommal viselné a kiszolgáltatottságot, de hogy ki meddig bírja nyomás alatt, az csak akkor derül ki, mikor már úgyis késő.

A bombázó motorjainak monoton dübörgése folytatódott. Szemét lehunyva azt kívánta, bárcsak máshol lenne. Lehetőleg egy porhavas lejtőn, szikrázó téli napsütésben, bár most szinte bármi megfelelne. Még apja rögös földjét túrni, vagy szenet lapátolni egy mozdony forró kazánjába is vonzóbb alternatíva. Csapongó gondolatai között feltűnt egykori barátnőjének arca is. Vajon mit szólna a csípős nyelvű Gabrielle, ha ebben az otromba kezeslábasban látná viszont?

Az elsötétített Franciaország felett hangok riasztották fel merengéséből. Feszült emberi hangok. Az őrmester a pilóta könyökénél kuporogva meredt a jobb szárny felé a sötétségbe. Peter ültében kiegyenesedett, és követte tekintetüket. Lobogó tűz fényét pillantotta meg az ablakon át. A narancsszínű lángok a motor elülső burkolatát nyaldosták, de a légcsavar egyelőre forgott tovább. A pilótafülkéből sürgető hangokat hallott. A kapitány egy kis lemezszekrény nyitásával bajlódott a műszerfal alatt. A doboz két kart tartalmazott. A pilóta megrántotta az egyiket, és aggódva a szárny felé kapta fejét.

Peter látta, ahogy a lángok lobogása pislákolássá csitul, majd elhal. Közelebb araszolt a legénységhez:

– Rendben vagyunk?

Jenkins arcán megkönnyebbült kifejezéssel fordult hátra.

– Az oltórendszer működött, de mostantól egy motorral kell repülnünk.

– És az lehetséges?

– Nincs más választásunk. De lehet, hogy vissza kell fordulnunk.

Peter felnyögött, és a fejét rázta.

– Csak azt ne! Kezdjünk újra mindent? Mégis milyen messze vagyunk a céltól?

– Úgy tíz perc még.

– Akkor próbáljuk meg. Essünk túl rajta, ha egy mód van rá. Bennünket várnak odalent.

Peter háta mögül rekedt tiltakozás hangjai. Williams.

– Forduljunk vissza, az isten szerelmére! Ez az út el van átkozva.

Csakhogy Peter tudta jól: a kudarcra nem létezik kielégítő magyarázat az olyan emberek számára, mint Dansey vagy az apja.

A legénység három tagja kis ideig latolgatta az esélyeket, majd Jenkins feléjük fordulva közölte a döntést:

– Megpróbáljuk.

Peter ökölbe szorított kézzel rogyott vissza a helyére, majd Williamshez fordult:

– Mindjárt ott vagyunk.

A gép megmaradt motorjával egyenletes magasságban dübörgött tovább. Peter már-már kezdett megnyugodni, amikor a pilótafülkében újabb kalamajka támadt. Úgy látszott, a másodpilóta vette át az irányítást, mellette az ülés üresen állt. Peter közelebb óvakodva köhögés hangját hallotta. A pilóta a fémpadlón összegömbölyödve öklendezett, és úgy tűnt, a hideg rázza.

– Beteg – közölte Jenkins a nyilvánvalót. – A másodpilóta már átvette.

– Hurrá! – mondta erre a botkormánynál ülő ember. – Eddig sose bíztak rám egyebet, mint hogy tartsam egyenesben a gépet, amíg eszik a kapitány, azt is csak nappal.

Erre a pilóta feje felemelkedett, és ziháló hangon megszólalt:

– Jól csinálod, Larkin. Tartsd az irányt és a magasságot. Emeld vissza az orrát. Mindjárt jobban leszek, csak kihányom magam. Biztos valami rosszat ettem…

Jenkins és Larkin összedugta fejét, az őrmester tartotta a térképet. A gép lassan a bal szárnyára dőlt, ahogy a zöldfülű Larkin óvatosan körözni kezdett. A leszállópályát jelző fényeket keresve fürkészték a holdvilágos tájat. Jenkins egymás után azonosította a tájékozódási pontokat. Egy folyó csillogó víztükre, egy dombtetőn magasodó templomtorony, és egy éles dupla kanyar az alant kígyózó úton.

– Ez az! –  mutatott a hat parányi pontból álló fényfüzérre. – A fogadóbizottság lámpái.

A kabinban újra megvitatták a helyzetet. A bombázó szaggatott ereszkedésbe kezdett, amitől Peternek liftezett a gyomra. Nem sokkal a fák koronája felett húztak el, hogy minél jobban láthassák a tisztás domborzatát. Patakmedrek, tuskók és egyéb akadályok után kutattak, de a terep viszonylag síknak bizonyult. Végül a másodpilóta az őrmesterhez fordult:

– Fussuk végig a leszállási ellenőrzést.

Jenkins felütötte a repülési kézikönyvet, és sorolni kezdte:

– Sebesség 125 csomó, futómű ki…

– Oké, kint van.

Vakmerőség, hogy fél motorral is vállalja a leszállást, különösen újonc létére – gondolta Peter, miközben hallgatta Jenkinst, ahogy kántálja az instrukciókat.

– Keveréket dúsítani, fékszárnyak le, farokkereket reteszelni, botkormányt vissza.

Jenkins ekkor hátrafordult Peter és Williams felé:

– Kapaszkodjanak! Öveket meghúzni, fejek a térdre!

Williams kapkodta a levegőt.

– Én megmondtam… ugye hogy megmondtam!

Peter igazságtalannak érezte, hogy már a küldetés legelején életveszélybe kerülnek. Az elkerülhetetlen közelségétől és a kiszolgáltatottságtól túlhajszolt képzeletében esélyei katasztrofálisnak tűntek. Azonnali megsemmisülés vagy lassú kínhalál, csonkolódás vagy törés lesz az osztályrésze? Eszméleténél marad közben? Túl fiatal volt ehhez az egészhez, annyit élhetne még!

Egy utolsó éles kanyarral túl sok magasságot vesztettek, miközben a rétre ráfordulva felkészültek a leszállásra. A jobb szárny csúcsa belenyírt egy fakoronába, majd ahogy a féklapok korrigáltak, a gép röpte közelebb került a vízszinteshez, de ez nem tartott sokáig. Peter a gyomrában érezte a hirtelen süllyedést, és összegömbölyödve várta a becsapódást.

Ami be is következett. A földet érés brutalitása meghaladta minden várakozását. Az anyaföld kőkemény ökle irtózatos ütést mért a bombázó hasára. A csattanás pillanatában úgy érezte, súlya megsokszorozódik. A biztonsági öv hatalmas rántása sokkolta egész testét. Az ütközés fülsiketítő csattanása nem halt el, hanem oda-vissza verődött a gép törzsében, mint egy hatalmas harang kongása.

De ezzel nem volt vége. A bombázó a földtől kapott lökés hatására megint levegőbe emelkedett. A következő földet éréskor a gép belsejében repülő törmelékek vihara támadt. A helyéről kiszakadt felszerelés darabjainak zuhataga kavargott körülötte. Valami kemény és hegyes tárgy a karján találta el. A sokkhatás ellenére tudatában volt a fémes, szakadó hangnak, aminek erejéből az alumíniumtest teljes pusztulására következtetett. A Hudson mindeközben robogott tovább, de kezdett balra kanyarodni, míg egy végső csattanás meg nem állította. Williams és Peter olyan erővel préselődött a hevederébe, hogy elakadt a lélegzetük.

A hirtelen beállt csendben Peter még saját szívverését is hallani vélte.

– Legközelebb… – szólalt meg Williams a szokottnál egy oktávval magasabb hangon – …mégis inkább ugrani akarok.

München, Németország

1940. október 15.

A gyerekek egyes oszlopban szökdécseltek keresztül az iskolaudvaron a kapuban várakozó anyák csoportja felé. A kisebbek, a hidegre való tekintettel alaposan bebugyolálva, apró táskákat szorongattak, fejükön élénk színű sapkák bóbitái bólogattak.

– Viszontlátásra, Kellner kisasszony!

– Szia, Heini.

– Viszontlátásra!

– Viszlát, Anna.

Claudia Kellner napközibe volt beosztva, és övé volt az udvari felügyelet is, mint rendesen. A tanári kar nagy része igyekezett elkerülni a kint tartózkodást a harapós hidegben, de ő szőrmegalléros nagykabátjába burkolózva szívesebben volt a szabadban, minél távolabb a tornateremtől, ahol Karl Drexler uralkodott. A férfi szokásos rohamgárdista egyenruhájában most is éppen kollégáit oktatta a nemzetiszocialista ideálok tanítási gyakorlatba való átültetéséről. Ő követelte leghangosabban a tantestület zsidó tagjainak kirúgását és a zsidó származású tanulók eltanácsolását már a kezdet kezdetén.

Claudia lenézett, mert valaki tétován meghúzgálta kabátjának korcát. Dieter Schmidt nézett fel rá nagy szemekkel, és vékony cérnahangján megszólította:

– Anyukám kérdezi, hogy beszélhetne-e a kisasszonnyal.

Claudia bólintott. Ezt mással meg sem próbálták volna. A többi nevelőtől csak a szokásos rideg válaszra futotta: „Kérdésekre csak a szülői értekezleten válaszolunk.” De Claudia átlépett egy latyakkal teli tócsát, és mosolyogva a kapu felé vette az irányt.

– Tudom, hogy várnom kellene – szólt Frau Schmidt, amint hallótávolságon belül ért –, de egyszerűen képtelen vagyok. Árulja el, kérem, hogy halad az én Dieterem! Olyan szégyenlős szegényke, aggódom, hogy le fog maradni.

Claudia leguggolt, hogy arca egy magasságba kerüljön a fiúéval.

– Igyekezni fogsz a mamád kedvéért, ugye, Dieter?

A fejecske erre komolyan bólintott. Claudia bátorítón rámosolygott, és felemelkedett, hogy megnyugtassa az anyát. Biztosította róla, hogy a gyerek lépést tart a többiekkel, és megígérte: igyekszik a kisfiút kicsalogatni csigaházából.

Körbenézett a játszótéren, aminek árnyékos részein még ott virítottak a hajnali jégvirágok. A közeli Alpok felől fújó szél havat ígért. Erről eszébe ötlött valami, amitől ráncba szaladt a homloka, és Frau Schmidt után szólt.

– Erika – szólt vissza az asszony –, szólítson Erikának, kérem.

Claudia valamilyen oknál fogva közel érezte magát Dieter anyjához, és a szimpátia kölcsönösnek tűnt.

– Ne hagyja a fiát abba az irányba kóborolni – mutatott az utca vége felé, ahol az elhagyott ipari létesítményeket vadul burjánzó indáival kezdte visszakövetelni az anyatermészet. Reggel az egész osztálynak fel akarta hívni a figyelmét erre, de kiment a fejéből. – Múltkor jártam arra a Brienner Straßéról hazajövet, és furcsa dolgot láttam.

– Valóban?

Claudia felidézte, amit látni vélt. Mozgást a páfrányok között. Egy kikandikáló gyerekarcot. Megriadt a gondolatra, hogy gyerekek járják ezt a vad dzsumbujt, egy sor veszélynek kitéve magukat az elhagyott ipartelep iszalaggal benőtt, rozsdás vasai között. Aztán újabb arcocska bukkant fel. Claudia rámosolygott, köszönt neki, de a gyerekek eltűntek, hiába szólongatta őket.

Erika megnyugtatta, nem képzelődött, ő is látta már őket.

– Néhány kis csibész lyukat talált a kerítésen, és néha felfedezőset játszva élik ki a kalandvágyukat.

Claudia elbúcsúzott a többi gyerektől is. Vegyes társaság volt, amiben akadtak jól öltözöttek, mint Wanda a szépen befont szőke tincseivel és divatos kabátjával, de voltak kevésbé szerencsés hátterűek is. Az iskola vonzáskörzetébe estek a pompás villákkal közrefogott fasorok éppúgy, mint a vasúttársaság munkáslakásai a vasúti depó mellett. Akárhonnan is jöttek, a gyerekekkel sosem akadt gondja. Köztük nem esett nehezére megőrizni vidám és bátorító attitűdjét. Kollégái viszont igenis frusztrálták. Visszapillantott az iskola rendíthetetlen, wilhelmini stílusú, csupa kő és üveg épületére, de tekintetével kerülte az első emelet egyik ablakát, ahonnan egy bizonyos alak begörbített mutatóujjal szokta berendelni az undok tanári szobába, abba a hímbarlangba, telis-tele csikkektől túlcsorduló hamutartókkal, stoplis cipőkkel és egyéb tornaszerrel. Egy szomszéd utca felől közeledő stráfkocsi zörgése és az elé kötött lovak patazaja zökkentette vissza a jelenbe. A vasalt kerekek hangosan döcögtek a macskaköveken. Az anyák és gyerekeik csoportja az iskola kapujából kezdett szétszéledni.

Claudia megvárta, míg az utolsó gyerek is elhagyja az udvart, majd nagy sóhajjal ő is nekivágott a hazaútnak, remélve, hogy a tanáriban nem tűnik fel a hiánya. Már egy ideje türelmetlenül várta az órák végét: hosszú és fárasztó nap állt mögötte, és unalmas gyaloglásnak nézett elébe a Dresdner Straßén a vonatdepó felé, ahol apró lakását bérelte. Legalább két kilométer nyílegyenes út, kiterjedt árnyéktócsákkal az útmenti bokrok között.

Megborzongott, de nem pusztán a hideg miatt. Egy repülő moraja ütötte meg a fülét, mire az égre pillantott, majd a járdára szegezte tekintetét. Nem szerette ezt az utcát. A forgalom gyér volt, hiszen csak kevesen jutottak benzinhez. Nagy kertes házak sorakoztak az egyik, platánfák, szelídgesztenyék és kőrisek a másik oldalán. München nem az ő városa volt. Idegen volt itt. Kevés barátja akadt, gyökértelennek és magányosnak érezte magát, itteni életét pedig egyfajta büntetésnek. És mostanában nem is evett rendesen. Néha megéhezett, de az étel elveszítette vonzerejét, amint asztalhoz ült.

Gondolataiba merülve bandukolt, és összerezzent, amikor a fák árnyékából valaki halkan megszólította. Semmi fenyegető, csak egy udvarias női hang, valahonnan a bokrok közül.

– Ön a tanárnő?

Claudia közelebb lépett. Egy vékony sziluett állt ott mozdulatlanul, nagy levegőt vett, és újra beszélni kezdett:

– Segítene rajtam?

Egy pillanatig habozott, majd közelebb lépett.

– Hogyan segíthetnék?

– A kislányom és én…

Claudia ekkor vette észre, hogy apró gyerek csüngött az anyján, oly szorosan, hogy szinte egynek tűntek a sötétben.

– El kellett jönnünk otthonról, és nincs hol aludnunk.

Ezekre a szavakra beléhasított a felismerés… az érzés, hogy élete folyton ismétli önmagát.

– Estleg ismer valakit… – kérdezte a nő, szánalmasan reményvesztett hangon –, …valakit, akinél meghúzhatnánk magunkat éjszakára? Esetleg önnél?

Claudia visszakérdezett, hogy időt nyerjen.

– Miért pont engem szólított meg?

– Mert szereti a gyerekeket. Tudom. Láttam velük a játszótéren. Megismerem az igazán együttérző embereket.

Claudia még egy lépést tett, hogy jobban megnézhesse az asszonyt. A haja kész szarkafészek volt, formátlan kabátot viselt, és volt valami a szájával. A gyereknek is sebes volt az ajka.

– Mi történt?

– Ami a nemkívánatos elemekkel történni szokott.

Ez a megfogalmazás tömören összegezte a dilemmát, amiből Claudia szeretett volna kiutat találni. Bal kezével hátranyúlt, és tarkóját kezdte masszírozni. A gesztust anyja a legrosszabb szokásának tartotta, és figyelmeztette: csak arra jó, hogy elárulja vele zaklatottságát. Ez volt az a helyzet, amiről remélte, hogy soha többé nem lesz része benne. Éppen azért hagyta ott Prágát, mert nem akart még egyszer halálra rémült szülők és tehernek érzett gyerekek tragédiáival szembesülni: zsidók, kommunisták, szakszervezetisek és mindazok a csoportok, amelyeket a rezsim célba vett, és el kívánt pusztítani. Ezekben a percekben Karl Drexler a gyűlöletnek ugyanezt az iskoláját éltette kollégáinak a tornateremben.

– Tudja, mi történik azokkal, akik szökevényeket bújtatnak?

– Sajnálom, nem kérném ezt, ha nem volnék teljesen kétségbeesve.

Claudia körbekémlelt a bokor árnyékából, nagyot sóhajtott, és elhatározta magát. Veszélyes kompromisszum, de ennél jobb nem jutott eszébe az adott helyzetben.

– Egyetlen éjszakára. Ha lebukunk, mindannyiunkat deportálnak. És az albérletet csak egy személyre adták ki, így akkor is tilosban járnék, ha nem volnának… nemkívánatosak.

Tessék! A saját száján még sosem ejtette ki ezt a gyűlölt eufemizmust. Nemkívánatos! Mindketten tudták, kik ők. A Német Birodalom kitaszítottjai, az elveszett lelkek légiójának tagjai, akik settenkedve, lopva, bujkálva küzdenek a túlélésért a hatóságok látóterének legszélén. Pajtákban, padlásokon és dohos pincékben húzzák meg magukat, és szinte mindig csak ideig-óráig tudják elodázni az elkerülhetetlent.

Claudia most már nem csak magáért felelt. Szert tett két bujdosóra, akik bármikor magukkal ránthatják a gépezet fogaskerekei közé.

2.

Valahol Franciaországban

Peter egy tuskón ücsörgött, és a gépmadárról hozott ítéletre várt. Míg a légiszolgálatosok a gép hasa alatt guggoltak, és a futómű maradványait vizsgálták, addig a pilóta, Mahoney a földön feküdt, és kificamodott lábát masszírozta.

A leszállás sokkoló élmény volt. A levitézlett Hudsont látva Peter el sem tudta képzelni, hogyan élték túl a kalandot. Tudta jól: ostoba kérdés, mégis fel kellett tennie:

– Fel tud még szállni?

Vállvonogatáson és hümmögésen kívül nem kapott más választ. A helyzet elég rosszul festett.

Attól tartva, hogy a gép lángra kaphat, már kimentették a felszerelést: egy rádiót, néhány térképet, szerszámokat és a fényképezőgépet. Nem valami sok, tekintetbe véve, hogy mire készülnek. A fatönkön üldögélve megpróbálta felmérni a helyzetet. Úgy gondolta, így érezheti magát egy hajótörött. Némi keserűséggel emlékezett vissza kiképzőjének szavaira: „A legjobb haditerv sem éli túl az első puskalövést.”

Peter felhorkant. Ez a mondat önbeteljesítő jóslatnak bizonyult. A dolgok máris kezdtek félrecsúszni. Jobb meggyőződése ellenére elkezdett olyan kérdéseken rágódni, amelyek a kiképzés első napjától nem hagyták nyugodni. Olyan kérdéseken, melyekre eddig is hiába kereste a választ: „Hogyan keveredhettem bele ebbe az egészbe? Mit keresek én itt?”

Nagyot sóhajtott, és felidézte, hogy az egész még Suffolkban kezdődött, szüleinek Bury St. Edmunds-i házában, alig néhány héttel ezelőtt. Egy zenei esten, ami olyan szokatlan fordulatot vett, hogy gyökeresen megváltoztatta az életét…

A zene áradása fájdalmasan megbicsaklott. Schumann zongorakvartettjének élménye addig valósággal hömpölygött a szobában. A húrok és billentyűk összhangján keresztül a darab nagyszerűsége áthatotta a zenészeket, és olyan lelkesedéssel és játékossággal termékenyítette meg előadásukat, hogy teljesen feloldódtak benne mind a négyen. Peter anyjával, nénikéjével és egy Németországból menekült lánnyal játszott, akit Helgának hívtak. Aztán egy elpattanó húr hirtelenségével zuhantak ki mindannyian a közös összpontosításból.

Mind a négyen a szalon ajtaja felé kapták a fejüket, melynek egyik szárnyát olyan erővel rántották fel, hogy megrázkódott benne a régi ólomüveg. Egy fekete bajuszos, átható tekintetű, szigorú alak termett a küszöbön, egyik kezét a bronz kilincsen tartva.

Charles Chesham egyetlen szót szólt:

– Látogató.

Nem volt apelláta, senkinek meg sem fordult a fejében, hogy tiltakozását fejezze ki, vagy haladékot kérjen. Csalódottságuknak csak egy sóhajjal mertek hangot adni. Végül Peter anyja törte meg a beállt csendet a férjéhez intézett kérdéssel:

– Ki az?

– Andrew.

– Mikor érkezik?

– Tíz perc. Már úton van.

Ekkor a kis csoport megelevenedett. Peter anyja szemöldökét ráncolva a konyha irányába nézett, majd húgára villantott egy szomorkás mosolyt. Klarissa lehajtotta a cselló tokjának fedelét, Helga pedig szinte vallásos tisztelettel helyezte szeretett hegedűjét a kék bársonybélésű dobozba. Peter arcán is csalódottság tükröződött. Az este tréfás hangulatban indult. Körbeállított rózsafa székeiken üldögélve egymás tévesztésein viccelődtek, és mikor Klarissa csellójának tüskéje elakadt a perzsaszőnyegben, az különösen mulatságosnak tetszett. Még Peter is nevetett, pedig nagyon zavarta, hogy az egyik magas G nem akar szólni az öreg Broadwoodon. Miért kell még mindig pianínón játszaniuk? Apja fösvénysége az oka? Ennek ellenére intenzív, kifejező és pontos játékot sikerült elérniük. Haydn lett volna a következő fogás, majd egy kis angol népzene, a The Flowers of Ashgil, és egy walzer Telemanntól.

Amiből persze nem lett semmi. Egymás után léptek ki a társalgóból. Peter megölelte nagynénjét, aki a lánnyal együtt a város túloldalán álló otthonukba készülődött. Klarissának mindig élvezte a társaságát. Igazán életvidám teremtés volt, nem úgy, mint komoly édesanyja. Helga pedig, a tizenöt éves, vékony lányka ugyanúgy lelkesedett a zenéért, mint amikor Peter először találkozott vele a Liverpool Street pályaudvarra bepöfögő Kindertransport melletti peronon, jó néhány hónappal ezelőtt.

Ahogy becsukódott mögöttük az ajtó, Peter sarkon fordult, és a konyha felé vette az irányt. Tudatában volt az ellenszenvnek, amit anyja a látogató iránt táplált. Ezt általában ügyesen titkolta, de egy hirtelen bejelentett vizit ebben az órában tolakodásnak számított. A zene volt anyja egyetlen öröme. Most bosszúsan csörömpölt a legjobb Royal Doulton Windsor teáscsészéivel a pulton.

– Mi a csudát akarhat? –  fortyant fel, mikor Peter a konyhába lépett.

Természetesen Sir Andrew Truscottról volt szó, apja magas rangú kapcsolatáról a Társaságnál.

– Mi dolga lehet nálunk ilyen kései órán? –  kérdezte méltatlankodva. –  A játékunk kellős közepén! Mi lehet olyan fontos, ami nem várhat holnapig?

Petert dühítette, hogy anyja kikapcsolódása ilyen kurtára sikerült. Egyedül a zene volt képes felvidítani, és mostanában különösen sokat aggódott bátyjának Svájcban élő családja miatt. Túl közel laktak a náci Németországgal közös határhoz.

Ráadásul fia miatt is nyugtalankodott.

– Olyan boldog volnék, ha még mindig Mr. Wintonnal dolgoznál. A menekültekről való gondoskodás annyival jobban illett hozzád, mint ez! – simított végig Peter egyenruhájának gyapjúhajtókáján. – Olyan jól értesz a gyerekek nyelvén; szerettek téged.

– Tudom, nekem is hiányzik – válaszolta Peter. – De annak vége – vonta meg a vállát. – Nincs több menekült, mióta kitört a háború.

– Ostoba háború. Kinek jó ez? Csupa gyötrelem és halál. Nem akarlak egy sáros lövészárokban tudni, ahol lőnek rád, vagy elgázosítanak. Mint a legutóbbi őrület idején. Mi kell még, hogy észhez térjen az emberiség?

– Cairngormsban nincsenek lövészárkok – válaszolta ferde mosollyal.

Anyja kedvtelve nézett fel rá: egyetlen gyermekére, huszonhárom éves, kisportolt, szögletesen jóképű nagyfiára.

– Gyűlölöm ezt az egészet. Bombákat hajigálni… mennyire értelmetlen és rettenetes.

Peter türelmetlenül sóhajtott. Megint a régi nóta. Persze, egyetértett anyjával. Az uniformis ellenére nem volt egy harcos alkat, de véleményét a jelenlegi háborús légkörben ajánlatos volt megtartania magának. A pacifizmus nem számított népszerű témának a tiszti étkezdében, de még apja jelenlétében sem hozakodott elő békeszeretetével. Őt már így is éppen eléggé felháborította, hogy nem jelentkezett önként a Királyi Légierőhöz, hanem inkább a hadsereg síoktatói közé állt.

– Még mindig az ejtőernyőzést forszírozza. Hogy kár volna elpazarolni az e téren szerzett felbecsülhetetlen tapasztalataimat.

Anyja hitetlenkedő grimaszt vágott, miközben tálcára tette a porcelánt.

– Nem bízom ebben az emberben – mondta a szalon felé intve, ahol vendégüket készültek szórakoztatni. – Folyton titkolóznak, ő meg az apád. Soha semmit nem kötnek az orromra. És mégis mi lehet olyan sürgős, amiért késő este idejön?

Peter vállat vont.

– Ki tudja? Talán a háború utáni karrieremről vannak hírei.

Anyja felemelte ujját, hogy nyomatékosítsa szavait.

– Bele ne egyezz olyasmibe, amit nem akarsz!

Az ajtócsengő vetett véget beszélgetésüknek. Peter tisztában volt vele, mekkora szerencséje van, hogy neve szerepel a háborút követő gyakornokprogram jelöltjei között a Londoni és Kelet-Angliai Vasúttársaságnál, ahol Truscott magas pozíciót töltött be. Ezzel együtt különösnek találta, hogy egy állásinterjúnak ígérkező találkozóra a család társalgójában kerül sor.

Sir Andrew olyan benyomást keltett, mint aki folyton fellépésre készül: gondosan ondolált fehér haj, tökéletesre nyírt szürke bajusz. Mindig formálisan öltözött, most is háromrészes kék öltönyt viselt hozzáillő nyakkendővel. Mellényzsebéből fehér zsebkendő kandikált ki, arany mandzsettagombjain és óraláncán megcsillant a fény. A nemzet javára kivívott elidegeníthetetlen érdemeiért ütötték lovaggá. Az általa tervezett lokomotívok a gyorsaság és innováció szimbólumává tették a Társaságot, és a gazdaság kulcsszereplői közé emelték.

Ennek dacára nem volt mindig ilyen prominens, befolyásos és nagyra becsült tagja a társadalomnak. Volt idő, mikor Peter apjával együtt inaskodtak a Társaság üzemében. Peter nem volt meggyőződve, hogy a vállalat iránti lelkesedése felér az övékkel.

Mikor a társalgóba szólították, és halkan becsukta maga mögött az ajtót, a két barát csendesen beszélgetett a hímzett tűzernyő szomszédságában, mint az összeesküvők. De valóban barátság volt köztük, vagy csak érdekközösség? –  ötlött fel benne életében először.

Ezután meglepő dolog történt. Mindkét szülője elhagyta a szobát, Truscott pedig letelepedett atyja karosszékébe – amelyikhez a mokettel takart lábtámasz tartozott –, lekapott egy vaskos kötetet az alkóvba illesztett könyvespolcról, majd magához intette Petert.

– Van fogalmad róla, mi ez?

Peter lepillantott a leporellót borító vonalas rajzra, ami Isambard Kingdom Brunel hét láb széles nyomtávú vasútvonalát ábrázolta, Paddington és Bristol között.

– Ismerem gyerekkorom óta – mondta. – Ezen nőttem fel. Történelmet bifláztam minden áldott nap.

Truscott hosszú ujjával rábökött a rajzra.

– Erről akarok beszélni veled – mondta. – Az irdatlan potenciálról, ami egy ilyen kaliberű vasútban rejlik.

Mi ez, valami teszt? – tűnődött magában. Valami körmönfont módja a tehetségkutatásnak? Peter élt a lehetőséggel, hogy megcsillogtathassa tudását, és belekezdett a téma gördülékeny ismertetésébe, amiben különben is otthon érezte magát. Azzal kezdte, hogy Brunel igazi látnoknak számított a maga idején. Zseniális hidakat épített, gyors vasútvonalakat és transzatlanti utazásra alkalmas gőzhajókat. Csak egyetlen találmánya akadt, ami nem állta ki az idő próbáját, mégpedig hatalmas nyomtávú vasútvonala. Brunel arra kényszerült, hogy felhagyjon koncepciójával George Stephenson lovaskocsi-méretű pályáinak kedvéért, melyek azóta behálózták a fél világot. Ez volt a közlekedés nagy áttörése, mely végül is elmaradt. Peter itt megkockáztatott némi improvizációt: Mi lett volna, ha Brunel megoldása terjed el? Mennyiben volna más ma a világ?

Truscott kegyes bólintással jelezte egyetértését, majd rágyújtott egy szivarkára. Dohos fűszerszag terjedt szét a levegőben. Peter bosszúsan konstatálta, hogy a vendég olyan elbizakodott természetességgel tesz-vesz az otthonában, mintha csak a sajátja volna. Talán éppen ez váltotta ki, hogy veszélyesen őszinte szavak tolultak ajkára, amiket nem is nagyon akart visszatartani. Tudtára akarta adni ennek az arrogáns alaknak, hogy a látszat ellenére ő egy mérnökcsaládba született szabadgondolkodó, aki szereti a balettet, a színházat, rajong a koncertekért – bármiért, ami nem gépekkel, hanem emberekkel kapcsolatos.

– A helyzet az, hogy kételyeim támadtak vasúti karrieremmel kapcsolatban – kockáztatta meg. – Nem vagyok benne biztos, hogy valóban ez a pálya való nekem.

Sir Andrew arca erre olyan kifejezést öltött, mintha istentisztelet közben trágárság ütötte volna meg a fülét.

– Ez esetben nem vagy több egy átkozott bolondnál – sziszegte.

– Mégis, biztosnak kell lennem…

– Nem sok fiatalember kap ilyen esélyt az élettől – mondta Truscott. – Ez egyenes utat jelent a cég vezetőségébe. Csak egy hülye szakítana a családi hagyománnyal, és azzal, hogy a vállalaton keresztül szolgálhassa hazáját.

Truscott haragtól kipirosodott arccal hallgatott el, száját összeszorította. Ültében félrefordult, és tekintetét a könyvszekrényre emelte, mintha nehezére esne elviselni a hálátlan fiatal látványát a színe előtt. Végül összeszorított fogakkal megszólalt:

– Legutolsó megjegyzésed ellenére… – Félbeszakította mondandóját, hogy mély levegőt vegyen. Mikor újra megszólalt, Peternek úgy tűnt, olyan ember szavait hallja, aki nem tűri jól, ha ellentmondanak neki. – …folytatnunk kell ezt a beszélgetést.

– Valóban?

– A haza érdekében.

Ez a válasz Petert még jobban összezavarta. Tanácstalansága tovább fokozódott, látva, milyen felesleges biztonsági intézkedéseket tesz Sir Andrew. Peter követte a férfit apja dolgozószobájába, ahol Truscott ellenőrizte az ablakokat, behúzta a sötétítőfüggönyöket, és fojtott hangon megszólalt:

– Arra akarok kilyukadni, hogy ha Brunel megnyeri Stephensonnal szemben a nyomtávok versenyét, nagyobb, nehezebb és gyorsabb szerelvényekkel bonyolíthatnánk a vasúti forgalmat, ami sokkal hatékonyabb volna a mainál. Ez egy hatalmas ugrás lett volna az ország fejlődésében.

Peter tanácstalan volt. Mi köze ennek az ország jelenlegi problémáihoz?

– Nem értem. Ön arra céloz, hogy változtassunk a történelem menetén? – Hitetlenkedve nézett az idősebb férfira. Még arról is megfeledkezett, hogy óvatosan fogalmazzon. Képtelenség! Elképzelhetetlenül bonyolult és drága volna. Szedjük darabokra az egész országot, hogy szélesebbre cseréljük a szabványos pályákat? Kivitelezhetetlen.

Truscott erre megmerevedett, de aztán kelletlenül bólintott.

– Itthon talán igen… de ha, tegyük fel, egy másik ország azt tervezné, hogy kiépít egy hatalmas, teljesen új hálózatot, ami átszelne egy egész kontinenst? Téged mint leendő mérnököt nem villanyozna fel a lehetőség?

Peter kifújta az eddig bent tartott levegőt. Még mindig nem értette, hová vezet ez az egész. Hogy időt nyerjen, megkérdezte:

– És milyen széles volna a nyomtáv… ebben a feltételezett országban?

Truscott szeme felcsillant a szakmai lelkesedéstől.

– Három méter. Képzeld csak el: majdnem tíz láb széles. Kolosszális. A technikai fejlődésnek igazi vízválasztója volna, és kivételes kihívás még a legkiválóbb mérnökök számára is.

– És van ennek a hipotetikus országnak neve is?

Mielőtt válaszolt volna, Truscott egy ideig fogva tartotta Peter tekintetét.

– Hitler Németországa – mondta végül.

Mély csend telepedett a szobára, és Peterben tudatosult, hogy ez nem teszt. Apja nincs jelen, Németországról beszélnek, és Truscott eszmecserét folytat egy olyan fiatalemberrel, akivel a cég hivatalosan még nem is szerződött. Az egésznek semmi értelme.

– Miért osztja meg velem mindezt, uram?

Truscott válasz helyett a dolgozószoba szemközti falát borító világtérképhez lépett, és széles gesztusokkal söpört végig Európán, Franciaországtól Oroszországig, a Balti-tengertől a Fekete-tengerig, a gesztusok metszéspontjában Berlinnel.

– Hitler már hozzáfogott széles nyomtávú vasúthálózatának kiépítéséhez – mondta. – Úgy nevezi, hogy Breitspurbahn. És néhány vonal máris működőképes.

– Végre csinál valami értelmeset is a változatosság kedvéért?

– Lenyűgöző, sőt mi több, megdöbbentő vállalkozás egy mérnök számára – mondta Truscott. – De egyben veszélyes, nagyon veszélyes ránk, britekre nézve.

– Egy új vasút? Mi benne a fenyegető?

– Hát nem látod? Nagy sebesség és óriási rakomány. Ez azt jelenti, hogy hadseregét sokkal gyorsabban el tudja juttatni bárhová, mint mi tengeri úton. Képes lesz egy egész páncélos hadosztályt bevagonírozni egyetlen szerelvényre, és csapásmérő távolságra juttatni a közel-keleti olajmezőktől, még mielőtt a hajóink akár a kikötőt elhagyhatnák.

Peter a homlokát ráncolta.

– Elméletileg igen, de ehhez még nem szállt meg elég területet… legalábbis egyelőre.

– Csak idő kérdése. Akár tárgyalások révén, akár fenyegetéssel, vagy katonai invázióval. A legfrissebb hírszerzési elemzés eredménye szerint legalábbis. Hivatalosan nem is lett volna szabad ezt elmondanom neked.

– De akkor… – habozott Peter – …miért tette mégis?

– Mert bizonyos személyek szakmai tanácsért fordultak hozzám. És figyelmeztetnem kell téged, hogy a megbeszéléseink során felmerült a neved.

– Az enyém? – Peter nem akart hinni a fülének.

Truscott bólintott.

– Beszámoltam nekik svájci származásodról, a német nyelvi készségeidről, említettem a vasúti mérnöki tanulmányaidat, az ejtőernyős ugrásaidat, a sítudásodat… és mindez nagyon felkeltette az érdeklődésüket.

– De hát miért?

– Ezt az ő dolguk lesz elmagyarázni. Hamarosan kapcsolatba lépnek veled. Azért jöttem, hogy felkészítselek erre… és figyelmeztesselek.

3.

Claudia Kellner veszélyes vendégét Lottinak, hatéves lányát pedig Anna Bergsteinnak hívták. Gyanította, hogy az asszony a Gestapo előli bujkálás során gyakran lemondott az ételről lánya javára. Arca pattanásos volt, egyik tincsét idegesen tekergette az ujjai között, vállát pedig megadóan félárbócon tartotta a behódolás önkéntelen jeleként.

A lány tartása hasonlóan meghunyászkodó volt, anyja kezébe csimpaszkodva temette fejét a gombok nélküli kabátba. Rejtőzködő életformájuknak köszönhetően közelről átható szagot árasztottak.

Claudia betessékelte őket a fürdőszobába egy alapos mosakodás erejéig. Az anyának megmutatta apró gyógyszeresszekrényét, aztán átkutatta a lakást egy pár nélkülözhető ruhadarab után. Végül talált egy pulóvert, egy régi kabátot és némi tiszta fehérneműt. Az előző éjszakát egy kartondobozban töltötték egy park fáinak takarásában. Hogy azelőtt hol aludtak, azt nem kérdezte.

Szegényes vacsorát kerekített konzervbabból, zabkásából és zsemléből. Ezzel ki is ürítette porcelánpolcos konyhaszekrényét. Albérlete egy L alakú szobából, egy parányi teakonyhából és fürdőszobából állt.

Claudia kevés holmija között akadt néhány pléd, amiből ideiglenes ágyat rögtönzött a bujdosók számára.

Elgondolkodva nézte anyát és lányát. Claudia nem szívesen faggatózott – minél kevesebbet tud az ember, annál jobb –, de nem sikerült távolságtartónak maradnia, hiszen természeténél fogva együttérző ember volt. Végül tapintatos puhatolózására kiderült egy s más. Lotti férjét egy éjszakai razzia során vitték el, de mivel előrelátóan rejtekhelyet alakított ki a gardrób hamis fala mögött, felesége és lánya megmenekült. Azóta folyamatosan bujkáltak.

Claudiát felzaklatta az asszony állapota. Beesett, pörsenéses arca, sérülései és reménytelenségről árulkodó testtartása szívfacsaró látványt nyújtott. A szótlan kislány pedig minden közeledési próbálkozására csak még jobban begubózott. Claudia bűntudatot érzett, amiért elégedetlen volt saját sorsával, amiért nem becsülte relatíve jó életkörülményeit, hiszen volt hol aludnia, voltak tiszta ruhái, fürdőkádja, elegendő élelme és hivatása: szerepe mások életében. A hatóságok szemében „rendes” tagja volt a társadalomnak. Meg akart felelni az elveknek, melyekről az osztályteremben szónokolt, miszerint a rászorulók támogatása általános emberi kötelesség. Olyan lecke volt ez, amit az ő osztályán kívül nem tanítottak az iskolában.

Segíteni akarásának azonban megfizette az árát. Aggodalomtól gyötörve egész éjszaka csak forgolódott. Senki sem volt biztonságban a besúgóktól. Hatalmas kockázatot vállalt. Ebben a paranoid rendszerben szomszédok és kollégák kémkedtek egymás után, és sokszor gyerekek jelentették fel szüleiket. A háztömb hivatásos besúgója a gyanú legkisebb jelére szaglászni kezdett. Frau Netz az utolsó lakásban lakott, és csak neki volt telefonja. Mindenki tisztában volt vele, miért. Mint minden Blockwart, ő is jogosult volt belépni bármelyik apartmanba azzal az ürüggyel, hogy gyúlékony anyagok után kutat a bombázások miatt. A fontoskodó vén szipirtyó néhány héttel ezelőtt meg is jelent hívatlanul, és privát szférájába pimaszul betolakodva úgy tett, mint aki a listáján szereplő tiltott tételeket keresi a konyhaszekrényben meg az ágy alatt.

Ha most újra megjelenne, az végzetes következményekkel járna.

Hiába próbált aludni. Izzadt, és csomót érzett a gyomrában. Nem láthatta meg őket valaki az ablakon át? A nehéz, reszelős légzés a szoba túlfeléből szintén a nő rossz egészségi állapotáról árulkodott. Orvosra lenne szüksége. Hát, az esélytelen. Tudta, hogy a bujdosók az éhezéstől és a felfedezéstől való félelmükben egyfajta állatias létbe süllyednek, de mi van, ha reggelre holtan találja a nőt? Hogy magyarázzon meg egy hullát a spájzban? A lehetséges következmények annyira felzaklatták, hogy nem tudott az ágyában maradni. Felkelt, és mezítláb mászkált fel-alá. A fürdőszobába, a konyhába, majd az ablakhoz. Kis lakását egyszerre börtönnek érezte, csapdának, nem pedig menedéknek a tantestület ellenséges légkörében eltöltött nap után. Megint eszébe jutott Drexler, ahogy a tanári szobában handabandázik. Éppen elég megalkuvásnak érezte, hogy tanító státuszának megőrzése érdekében csatlakoznia kellett a párthoz; hogy el kellett zarándokolnia a Brienner Straßén álló Barna Házba, befizetni esedékes hozzájárulását a gyűlölt gépezet olajozott működéséhez. Akkor került a Dzsindzsás mellett vezető gyalogösvény felé, ahol azokat a gyerekeket látta. Azt kívánta, bárcsak lenne otthon valamije, amivel csillapíthatná idegességét, de csak tejet talált.

A kora hajnali órákban megérlelődött benne az elhatározás. Nem kell mást tennie, csak követni a napi rutint, úgy viselkedni az iskolában, mintha mi sem történt volna, és rávenni a két bujdosót, hogy maradjanak csendben, és kerüljék az ablakot.

Claudia előző nap még komolyan gondolta az egyetlen éjszakára szóló meghívást, de ma már elképzelhetetlennek tartotta útjára bocsátani a két bujdosót, még akkor is, ha a lelepleződés veszélye óráról órára fokozódott. Kínszenvedésnek érezte az aznapi tanítást. Kényszerítette magát, hogy a megszokott módon viselkedjen. Megpróbálta palástolni zaklatottságát, miközben a munkahelyi intrikák között lavírozott, miközben Lotti és a gyerek a lakásán bujkált. Az ebéd ideje alatt végül kimentette magát. Egy falat sem ment le a torkán. Folyton arra gondolt: ha a legkisebb hiba is becsúszik, akkor Frau Netzet kapja a nyakába. Keserűen gondolt a besúgóra. Egy jelentéktelen senki, aki megrészegült a ráruházott hatalomtól, olyan emberek felett, akik azelőtt észre sem vették. Az egész társadalom belebetegszik, ha a Drexlerek és Netzek kezdenek diktálni, az olyanok felhatalmazásával, mint a gyenge kezű igazgató, meg az irigy vénlányok a tantestületben.

Iskolai vesszőfutása másnap is folytatódott. Gondolatai szüntelenül akörül forogtak, hogyan küldje el ezt a kétségbeesett csonka családot. Tanítás közben többször kiesett szerepéből, azon kapta magát, hogy figyelme elkalandozik, majd az iskolakapunál feltűnt neki Frau Schmidt figyelmeztető pillantása, de négyszemközt nem volt alkalmuk szót váltani. Mindketten tudták jól: manapság a falnak is füle van.

A szorongás szinte megbénította. Elhatározta, nem halogatja tovább a Lottival esedékes konfrontációt. Sötétedés után indulniuk kell, de el sem tudta képzelni, hogyan lesz képes utcára tenni őket. Melegebb ruhájuk lesz, némi élelmük meg egy kis pénzük, de hová küldje őket? Nem ismert szinte senkit a városban, különösen nem olyanokat, akik hajlandók volnának idegenekért kockára tenni az életüket.

Amikor viszont arra került a sor, nem találta a megfelelő szavakat, sem elegendő erőt elhatározásának keresztülviteléhez.

A harmadik reggel pedig bekövetkezett, amitől tartott.

Látogatói még aludtak, amikor hajnali ötkor felkelt, és feltett főni egy keveset becses kávéjából. Kopogás hallatszott az ajtó felől; keze megdermedt kevergetés közben. Még soha senki nem állított be hozzá ilyen korai órán.

Nagyot nyelt, lábujjhegyre állt az ablak előtt, és kikandikált a függöny mellett.

Frau Netz lesz az?

Nem: még rosszabb.

Egy zsaru. Egy rendőrtiszt zöld egyenruhában és napóleoni időket idéző csákóban, ami a hagyományos rendőri erők viselete volt.

Claudia hagyta, hogy visszahulljon a függöny, a padlóra kuporodott, és szorosan lehunyta szemét. Megsemmisítő érzés kerítette hatalmába.

Milyen hamar lelepleződött! Ez mindhármuk számára katasztrófa.

Néhány pillanatig félelemtől bénultan feküdt a parkettán, nem véve tudomást a rendőr kopogásáról.

Tegyen úgy, mintha nem lenne itthon? Bújjon el, hátha megunja és elmegy? Claudia visszanézett Lotti Bergstein és lánya pokróccal keretezett, rettegő arcára, és tudta: a menekülésnek semmi értelme. Milyen messzire jutnának? A hátsó ajtónál már biztosan várakozik egy osztag.

Nyelt még egyet, intett Lottinak, hogy húzódjon félre, majd felállt, és kezét habozva a kilincsre tette. Vajon ez lesz az a pillanat, amikor minden véget ér?

Újabb kopogás. Feltűnt neki, hogy nem hangosabb az előzőnél, nem türelmetlen. Mintha csak a postás kopogna, vagy a leolvasó. Nem az a követelőző dörömbölés, ami előre jelzi, hogy késlekedés esetén rárúgják az ajtót.

Claudia nagy levegőt vett, és rendezte az arcvonásait. A rendőrök jelenlétében nem mutathat félelmet, ezt tapasztalatból tudta. Prágában már volt dolga a rendőrséggel. Mintha tegnap lett volna. Ki ne emlékezne azokra a felkavaró jelenetekre a Wilson pályaudvaron, mikor azokat a gyerekeket külföldre menekítették? De más dolog volt hivatalos felhatalmazással a zsebében elbánni a túlbuzgó gestapós tisztekkel, mint szökevény rejtegetésének vádja alól kimagyarázni magát. Nem is egy, de két szökevény! Valami hihető hazugságon törte a fejét: Ők nem zsidók, csak rokonok vidékről. De meddig tartana ellenőrizni? Egy papírok nélküli asszony, ilyen borzasztó állapotban…

Megkockáztatott még egy kukkantást. A zsaru egyenruhája makulátlan volt, nadrágja élesre vasalva, de arckifejezése nem tűnt fenyegetőnek. Nem biggyesztette a száját, nem mutatta jelét rosszindulatnak, tekintete nem tűnt haragosnak vagy gőgösnek. Claudia keze az ajtó lánca felett lebegett. Ha nem nyit ajtót, azzal csak halogatja az elkerülhetetlent, kinyitni viszont…olyan volt, mint egy szikláról levetni magát. Tudta, hogy meg kell tennie, de ujjai nem engedelmeskedtek.

E pillanatban anyja jutott eszébe, és a neki tett ígéret, hogy nem sodorja veszélybe a családot. Most nagyon visszavágyott abba a kényelmes biztonságba, amit a szülői ház nyújtott.

De ez most nem az álmodozás ideje volt. Elhatározásra jutott. Meg kellett tennie saját magáért. Mély levegőt vett, és kitárta az ajtót.

Felmérte a küszöb előtt álló alakot. Meglepetésére a rendőr egyedül volt, és nem tartott a kezében semmit. Se gumibotot, se bilincset, se parancsot.

– Kellner kisasszony?

– Igen?

– Claudia Kellner?

– Én vagyok.

Most fogja majd elővenni a nevére kiállított papírt, rajta a sasos pecséttel, ami egyben a sorsát is megpecsételi?

– Üzenetem van kegyed számára.

– Üzenete? – kérdezte hitetlenkedő hangon. Megdöbbenésére a rendőr ekkor elmosolyodott.

– Igen, üzenetem. Volna olyan kedves, és ellátogatna a depóba ma reggel, még munkakezdés előtt?

– A depóba?

– A vasúttársaság telephelyén – mint azt bizonyára tudja – a vágányok északi oldalán van az alkatrészosztály. Az alagút túloldalán. Keresse Schmidtet. Szeretnének beszélni önnel.

A megdöbbenés nyilván még mindig az arcára volt írva. Talán még a szája is tátva maradt, gondolta később. Ekkor a rendőr még mindig mosolyogva elfordult, de még hozzátette:

– Ez minden.

Miközben figyelte, ahogy elsétál a Karlsplatz és az Ettstraßén álló kapitányság felé, az a benyomása támadt, hogy a férfi tekintete is üzenetet hordozott. Talán csak képzelődött, vagy helyesen értelmezte? Ne essen pánikba, minden rendben.

A csákós rendőrtiszt elment. Claudia a szófára rogyott, és megpróbálta lecsillapítani vágtató pulzusát.

Ez minden, mondta, miközben elsétált a belváros felé. De jól értelmezte a jeleket? Hogy nem kell félnie?

Lotti Bergstein csak bámult rá, de nem szólt. Reszkető keze beszélt helyette. A legrosszabbtól tartott.

– Nem tudom, mi volt ez – mondta Claudia. – Azt mondta, menjek el valahová, de nem tudom, mi célból.

Vajon túl sokat képzelt bele a férfi arcjátékába? A rendőröknek nem szokásuk küldöncöt játszani. Az ember kérdésekre számíthat tőlük, idézésre, verésre vagy letartóztatásra, de üzenetekre aligha. Lehet, hogy ez valami csapda? Hogy kicsalogassák az utcára, ahol elkaphatják? De minek törnék magukat ilyesmivel? Egyáltalán nem nevezhetők szégyenlősnek, ha letartóztatásról van szó.

– Tényleg nem tudom – ismételte.

Lotti és lánya magzatpózba gömbölyödött a szoba sarkában; két szökevény, aki újabb kopogástól tartott. Claudia még sohasem került ennyire közel a katasztrófához. Prágai tevékenysége során, amikor zsidó gyerekeknek segített feljutni a Kindertransportra, hogy Angliába evakuálhassák őket, sohasem tartott tőle, hogy beviszi a Gestapo. A mentésben vállalt szerepe a háború előtt hivatalos – igaz, kelletlen – jóváhagyásban részesült. Annak idején a titkosrendőrséget nem is vette komolyan. Még hogy titkos! Mindenki tudta róluk, kicsodák. Néhányuk kiköpött gengszter, a többi meg kallódó, antiszociális alak, sokuknak szintén meggyűlt a baja a hatóságokkal, de a sors játéka folytán hirtelen hatalmat kaptak a kezükbe. Egyikük sem az intellektusáról volt híres. A Kriminalratokkal, a bűnügyi tanácsosokkal viszont már érdemes volt vigyázni. A rendvédelmi erőkkel való mai találkozása azonban teljesen más volt. Eddigi tapasztalatai nem segítettek eldönteni, hogy ez a bizonyos zsaru a küszöbén veszedelmet jelentett-e, vagy sem.

Végiggondolta a lehetőségeit. Hagyja figyelmen kívül az üzenetet? Meneküljön? Szívódjon fel, vonuljon illegalitásba? De a rendőr jóindulatú mosolya annyira valódinak tűnt. Jó emberismerőnek tartotta magát, és néma bátorítás, sőt rokonszenv jelének érezte azt a mosolyt. Úgy döntött, most bíznia kell megérzéseiben.

– Maradjanak itt, és kerüljék az ablakot. Én kiderítem, mi történik – mondta Lottinak, miközben kendőt kötött a fejére. Tudta, az utcán kerülnie kell a feltűnést, és meg kell őriznie inkognitóját. El kellett takarnia sötét hajzuhatagát, ami vonzotta az elismerő pillantásokat. Tizenévesen imádta a mozit. Lilian Harvey volt a kedvenc színésznője, a félig angol, félig német hollywoodi sztár, akire állítólag nagyon hasonlított. Idegesen pillantott körbe, és szeme megakadt Lotti barna kabátján, amelyikről hiányoztak a gombok. Nagy levegőt vett, és megpróbálta leküzdeni a büdös ruhadarab iránti ellenszenvét.

– Kölcsönkérhetem ezt fél órára? – mutatott rá a kabátra.

Majd a választ meg sem várva kikémlelt az utcára, nem lebzsel-e valaki a közelben, aztán elindult a vasúti depó felé. Csak pár száz métert kellett megtennie – nagy részét egy nagyon magas, vörös téglafal tövében –, hogy elérje a bejáratot. Több százan dolgoztak itt a vasútnak: mozdonyokat, vagonokat és hajtányokat javítottak, így remélte, hogy el tud vegyülni köztük mint a munkába igyekvő dolgozók egyike.

Befordult a nagy, fekete vaskapun, és átvágott egy olajfoltos macskakővel borított udvaron, aminek közepén teherautó vesztegelt, platójánál pedig három férfi beszélgetett. Majdnem orra esett egy kiálló kockakőben, mire egyikük felé pillantott. Egy másodpercre attól tartott, hogy utánafüttyent, ráirányítva a többiek figyelmét is, de a giccses kendő és a formátlan kabát nyerő kombinációnak bizonyult.

A férfi félrefordult, és folytatta a beszélgetést.

Áthaladt egy boltív alatt, melynek zárókövén a Deutsche Reichsbahn rövidítése, a DR kezdőbetűk domborodtak, majd belépett a vágányok alatt húzódó hosszú aluljáróba, mely az alkatrészraktárhoz vitt. Tíz sínpár vezetett ki a Hauptbanhofról, a város főpályaudvaráról. Claudia sohasem értette, miért tartja a Reichsbahn minden tartalék alkatrészét a vasútvonalak túloldalán. A zöld csempével burkolt alagútban sebezhetőnek érezte magát. Törte a fejét, milyen magyarázattal szolgál majd, ha kérdőre vonják. Ez a probléma hamar megoldódott. Az aluljáró közvetlenül a sínek alatt futott. Az odafent elhaladó szerelvények kerekeinek mennydörgésszerű robaja felerősödve visszhangzott a hosszú járatban, lehetetlenné téve mindenfajta kommunikációt.

Az alagút északi vége felé több ajtót is látott a falban, de mind jeltelenek voltak. Ahogy felkaptatott egy rámpán, és kilépett a fényre, szembetűnő volt ennek az oldalnak az elhanyagoltsága és rendezetlensége a délihez képest. A hulló vakolatú épületek között rálátott az elvadult bokrok és fűzfacsemeték szövevényére, amit mindenki csak Dzsindzsásnak hívott. Csak egyetlen épületen látszott, hogy még használatban van. Mikor benyitott az ajtaján, aznap másodszor hőkölt vissza meglepetésében.

– Maga az, Erika?!

A pult mögött kifakult, őzbarna munkaruhában ott állt Dieter anyja, akivel az iskola kapujában beszélgetett.

– Jobb, ha tegeződünk. Gyere át ide – szólt Erika Schmidt, és a pult mögé intett.

Claudia a szája elé tette kezét.

– Fogalmam sem volt, hogy te vagy az.

Erika beinvitálta a pult mögötti sarokba, ahol pont elég hely volt egy apró asztal és két sámli számára.

– Néha jól jön, ha az embert a lehető legközönségesebb névvel áldja meg a sors.

Az asztalkához ülve egy percig nem szóltak, csak egymás arcát fürkészték. Claudiában sokféle érzés kavargott egyszerre: meglepetés, félelem és némi neheztelés.

– Mi ez az egész? Az a rendőrtiszt… – rázta meg fejét. – Azt hittem…

– Tudom, mit hittél. Sajnálom, hogy megijesztettelek, de ő az egyetlen futárom, aki minden gyanún fölül áll.

Claudia hitetlenkedve rázta a fejét.

– Egy rendőr mint küldönc? Méghozzá a tied? Hogyhogy?

– Közénk tartozik.

– Közétek?

– A mi oldalunkhoz. Tudod, szemben az övékkel.

A két nő, akik az iskolaudvaron oly könnyen megtalálták egymással a hangot, most némán méregették egymást. Claudia fejében még mindig szóltak a vészcsengők. Veszélyes szavak voltak ezek. Az idegen helyzetben teljesen új fényben látta barátnőjét. Olvasni próbált Erika arcában, támpontot keresett a váratlan szituációban. Aztán tekintetét az apró fémasztalra szegezte, majd körbejáratta a helyiségben. Mi ez a hely? Tényleg alkatrészraktár? Úgy festett, mint egy műhely és egy raktár keveréke. Felidézte az iskolában folytatott beszélgetéseiket. A másikat érintő témák és aggodalmak iránti óvatos puhatolózást: gyerekek, iskola, tanulás. Homályos utalás a Dzsindzsásból leselkedő gyerekekre, kiskorú bujdosókra a környéken. Sejtések, magyarázat és bizonyosság nélkül. Hová vezetett volna a beszélgetés, ha merik folytatni?

Végül Erika törte meg a csendet:

– Tudom, mit csinálsz – mondta gyengéden.

Claudia megdermedt, de nem szólt semmit.

– Veszélyes. Óvatosabbnak kell lenned. – Rövid szünetet tartott, majd folytatta: – Deportálni fognak, ha lebuksz. Efelől ne legyenek kétségeid.