AMTAK E-könyvek

Zsoltárok könyve

Szenci Molnár Albert fordítása

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-75-4

Készült: AMTAK Bt, 2022

Zsoltárok könyve

I. ZSOLTÁR

C. M.
Ez zsoltár tanít, hogy azok bódogok,
kik megvetvén az istenteleneknek erkölcsöket és tanácsokat,
az Isten törvényének értelmében
és megtartásában gyönyörködnek;
és hogy bódogtalanok, azkik külömben cselekesznek.

1
Azki nem jár hitlenek tanácsán,
És meg nem áll az bűnösök után,
Az csúfolóknak nem ül ő székökben:
De gyönyörködik az Úr törvényében,
És arra gondja mind éjjel-nappal,
Ez illy ember nagy bódog bizonnyal.

2
Mert ő ollyan, mint az jó termőfa,
Melly az víz mellett vagyon plántálva,
Ő idejében meghozza gyümölcsét,
És el nem szokta hullatni levelét,
Ekképpen azmit ez ember végez,
Minden dolgában megyen jó véghez.

3
De nem ígyen vadnak az gonoszak,
Hanem mint az apró por és polyvák,
Mellyek az széltűl széjjelragadtatnak,
Így az ítéletben meg nem állhatnak
Az gonoszak, és kik bűnben élnek,
Az igazak közt helyet nem lelnek.

4
Mert az Isten esmeri utokat
Az igazaknak érti dolgokat,
Azért mindörökké ők megmaradnak:
De azkik csak az gonoszságban járnak,
Azoknak nyilván mind elvész utok,
Mert Istennek nem kell az ő dolgok.

II. ZSOLTÁR

C. M.
Jövendölés az Krisztus személyéről és országáról.

1
Miért zúgolódnak az pogányok?
Mit forgatnak ő bolond elméjekben?
Az földi népeknek mi szándékok?
Csak hiában valót űznek szívekben.
Ez világi királyok egyben gyűlnek,
Az fejedelmek tanácsot tartnak,
Az Isten ellen erős kötést tésznek,
És az ő Krisztusára támadnak.

2
Nagy fönnyen mondják: Mit késünk ezzel?
Jer, szaggassuk el ezeknek kötelit,
És minden igájokat rontsuk el,
Ne viseljünk többé rajtunk effélit.
De az Úr Isten az magas mennyekben
Csak neveti dolgokat azoknak,
Csúfolja őket, ülvén szent székiben,
Kinek ezek semmit nem árthatnak.

3
És végre hogy megindol haragja,
Kemén' beszéddel kezd szólni azoknak,
Rettenetesképpen megriasztja,
Ki miatt teljességgel elbággyadnak.
Hogy mertek, úgymond, ez ellen zúgódni?
Azkit én kentem az királyságra,
És királyi pálcát én adtam néki,
Az én szent hegyemre, az Sionra.

4
Mond ez királság: Ím kihirdetem
Az ő tanácsát és szent dekrétomát;
Az fölséges Úr mondá énnékem,
Én fiam vagy, ma szültelek, fiamat.
Kérjed éntőlem az sok pogányokat,
Kiket örökségül néked adok,
Föld kerekségin sok tartományokat
Mindenütt én tenéked ajánlok.

5
Rontsd meg őket te nagy hatalmoddal,
Mint az földből égetett cserépedént,
És az te királyi vaspálcáddal
Verd öszve, és törd apró pozdorjánként.
Azért fejedelmek, bírák, királyok,
Ezekből tanóságot vegyetek,
És magatokat jól meggondoljátok,
Kik ez földön regnáltok, itéltek.

6
Szolgáljatok ez hatalmos Úrnak,
Igaz félelemmel, jámbor élettel,
Örvendezzetek ő nagy voltának,
De ezek is legyenek rettegéssel.
Csókoljátok ez néktek küldött fiat,
Hogy erőssen meg ne haragudjék,
El ne múlassátok parancsolatját,
Mert szörnyűképpen el kell vesznetek.

7
Mert gyakorta, hogy ingyen sem vélnéd,
Mint az sebes tűz, fölgerjed haragja.
Te azért teljes szívvel elhiggyed:
Boldog az, ki magát ez Úrra bízza.

III. ZSOLTÁR

C. M.
Könyörgése Dávidnak az Absolon ellen.

1
Ó, melly sokan vadnak,
Azkik háborgatnak
Engemet, én Istenem?
Nagy sok ellenségim
És sok gyűlölőim
Tusakodnak ellenem.
Sokan azt alítják,
Lelkemről azt mondják;
Veszett ennek ő dolga,
Segétsége nincsen,
Mert elhatta Isten,
Így szólnak bolond módra.

2
Mert te, én Istenem,
Paizsom vagy nékem,
Ki életem megmented,
És nagy tisztességre
Fejem dicsősségre
Idővel fölemeled.
Tehozzád, Úr Isten,
Kiáltok szüntelen,
És te megvidámítasz,
Meghallgatsz kedvedből,
Sion szent hegyéről
Nagy segedelmet nyújtasz.

3
Ha ágyamban nyugszom,
Csendesszen aluszom,
Nincsen semmi félelmem.
Midőn felserkenek,
Semmin nem kesergek,
Mert Isten őriz engem.
Ha százezer népek
Mind környülvennének,
Jobb és bal kezem felől,
Ha rám ütnének is,
Nem rettegnék mégis
Semmi veszedelemtől.

4
Kelj föl, Uram, tarts meg,
Ellenségim vond meg,
Megtörvén ő fogokat.
Mind öszvepaskolod,
És arcul csapdosod
Az Isten-utálókat.
Csak te vagy az Isten,
Ki minden szükségben
Meg tudsz szabadítani,
Ki az te sereged
Megtartod, szereted,
És meg szoktad áldani.

IV. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak könyörgése az Saul ellen.

1
Én igazságomnak Istene,
Hallgasd meg én kiáltásom,
Szánj meg, és tekénts ínségemre
Te vígy engemet tágas helyre
Midőn itt szorongattatom.
Ti, nagy urak, miglen gyaláztok
Engemet tisztességemben?
Ez illy hívságban mig maradtok?
Hazudozásra mit vágyódtok?
Mig gyönyörködtök ezekben?

2
De vegyétek jól eszetekbe,
Hogy az Úr Isten engemet
Bévött kedvébe, kegyelmébe,
Ő adta királyi tisztemet
És meghallja kérésemet.
Rettegjetek hát és lássátok,
Hogy ellene ne vétsetek,
Magatokat meggondoljátok
Az ágyasházban ha nyugosztok,
Hogy lehessen csendességtek.

3
Igazságnak áldozatjával
Áldozzatok az Istennek,
Jó élettel és igazsággal
És az Istenben bátorsággal
Bízzatok és örvendjetek,
De sokan mondják azt minekünk:
Ki vezérl minket az jóra?
Azért téged, Úr Isten, kérünk,
Mutasd kegyes orcádat nékünk,
Jöjjön el az áldott óra!

4
Mellyel inkább vigasztalsz engem,
És örvendeztetsz szívemben;
Hogynem kiknek sok mustjok terem,
Búzájokkal rakva sok verem,
Kikkel élnek bévségessen.
Azért élek jó békeségben,
Fekszem s' aluszom kedvemre,
Uralkodván lakom földemben
Bátorságos örvendezésben,
Mert az Úr vigyáz éltemre.

V. ZSOLTÁR

C. M.
Megszabadításért való könyörgése Dávidnak,
az ő kergetői ellen.

1
Úr Isten, az én imádságom,
Kérlek, vegyed füleidben,
És hallgass meg kérésemben,
Én Istenem és én királyom,
Értsd meg mondásom.

2
Tekéntsed meg esedezésem,
És halld meg kiáltásomat,
Midőn hívlak, királyomat,
Meghallgatod én könyörgésem,
Bizonnyal hiszem.

3
Jó reggel meghallgatsz engemet,
Uram, még virradta előtt,
Idején az nap hogy följött,
Elődbe számlálom igyemet,
Várván kegyelmet.

4
Mert te egyedül vagy olly Isten,
Kinek az gonoszság nem kell,
És azki gonosz bűnben él,
Nem mehet hozzád semmiképpen,
Míg él vétekben.

5
Az kábák és az esztelenek
Nem állhatnak színed előtt,
Gyűlölsz minden gonosztevőt,
És tőled távul űzettetnek
Az illyetének.

* * *

6
Azkik csak hazugságot szólnak,
Szörnyen elveszted azokat,
És megátkozsz gyilkosokat,
Kik embert hamissan megcsalnak,
Mind megrontatnak.

7
Én pedig nagy jó reménséggel
Bémegyek szent templomodban,
És imádlak szent házadban,
Nagy jóvoltodért félelemmel
Szolgállak szívvel.

8
Vezérlj, Uram, igazságodban,
Ellenségimnek láttokra,
Kik igyekeznek káromra,
Oktass, hogy az te utaidban
Járhassak jobban.

9
Mert szájokban nincsen igaz szó,
Szívek teljes nyavalyával,
Ő nyelvek szól álnoksággal,
Torkok olly, mint az nyílt koporsó,
Hol nincs semmi jó.

10
Büntesd meg, Uram Isten, őket,
Tedd semmivé tanácsokat,
Rontsd el ő találmányokat,
Verd meg veled ellenkezőket,
Az pártütőket.

11
És hogy azok mind örüljenek,
Azkik bíznak csak tebenned,
És szívből szeretik neved,
Engedd, hogy vígan fölségednek
Énekeljenek.

12
Mert az igazat te megáldod
Te nagy irgalmasságoddal,
Környülveszed, mint paizzsal,
Minden gonosz ellen megtartod
És ótalmazod.

VI. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak meggyógyulásáért
és egészségért való könyörgése.

1
Uram, te nagy haragodban,
Ki miatt vagyok búban,
Engemet ne feddj meg,
És haragodnak tüze,
Szűnjék meg sebessége,
Kiben ne büntess meg.

2
Nékem, Uram, légy irgalmas,
Mert vagyok nagy fájdalmas,
Ne hagyj, Uram, kérlek,
Gyógyítsd meg sérelmimet,
Elrettent tetemimet
Újítsd meg, hogy éljek.

3
Lelkem igen háborodik,
Ínségiben bánkodik,
Kesergek szívemben,
Uram, meddig hádsz engem
Ekképpen veszekednem
Ez nagy gyötrelemben?

4
Térj, Uram, kegyessen hozzám,
Mert jaj elfogyatkozám,
Te nagy irgalmadból
Szánj meg nyavalyáimban,
És ne hagyj kínaimban,
Ments meg az haláltól.

5
Mert ha mindnyájan meghalunk
S ez világból kimúlunk,
Nincs emlékezeted
Senkinél az halálban.
Fekvén az koporsóban,
Ki dicsérne téged?

6
Elfáradtam bánatimban,
Egész éjjel sírtomban,
Könnyhullatásimmal.
Nedvesítem ágyamat,
Áztatom nyoszolyámat
Sűrő siralmimmal.

7
Én sok bosszúságim miatt
Az én orcám elhirvadt,
Szemem homályosult,
Ezt szerzik ellenségim,
Vigadnak gyűlölőim,
Kin szívem elbúsult.

8
Azért tőlem elmenjetek,
Kik gonoszságban éltek,
Távozzatok innen!
Mert az Úr kiáltásom
Meghallgatá sírásom,
És bévőn kedvében.

9
Könyörgésem meghallgatja
Az Úr, és elfogadja
Én imádságomat,
És azmit tőle kérek,
Minden jókat megnyerek,
Úgy kívánja jómat.

10
Azért minden ellenségim
És én háborgatóim,
Pironkodjatok el!
Már mind hátra térjetek
És megszégyenüljetek,
Nagy hirtelenséggel.

VII. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak könyörgése ellenségi ellen való
megszabadításért.

1
Óh, én Uram és én Istenem,
Tebenned vagyon reménségem,
Segedelmemre légy jelen,
Tarts meg ellenségim ellen,
Hogy engemet el né ragadjon,
Mint éh oroszlán meg ne rágjon,
Midőn nincsen segétségem,
Azki megmentene engem.

2
Hogyha én ezt töttem, Úr Isten,
Avagy hamisság van kezemben,
Hogyha gonoszt töttem ennek,
Ki örült békeségemnek:
Hogyha valaki abban megért,
Hogy gonoszt fizettem az jóért,
Sőt ha jól nem töttem azzal,
Ki nékem volt bosszúsággal:

3
Ám bár kergessen ellenségem,
És bátor megragadjon engem,
Életemet földhöz verje,
Dicsőségem porrá tégye.
Kelj föl azért nagy haragodban,
Ellenségim ellen támadván,
Add meg az előbbi tisztem,
Kit rendeltél, Uram, nékem.

4
Nagy sereggel osztán az népek
Hozzád gyűlnek és környülvesznek,
Azért Úr Isten, támadj föl,
Magas helyre köztök állj föl.
És ottan ítéljed az népet,
Ki jól rendelhetsz mindeneket,
És engem hívségem szerint,
Ítélj igazságom szerint,

5
Verd meg az istenteleneket,
És védelmezd meg híveidet,
Mert mindeneknek titkait
Látod, Uram, szívét, lelkit.
Te vagy paizsom, igaz Isten,
És nem hadsz el veszedelmemben,
Ki az híveket megtartod,
Gonosz ellen takargatod.

6
Igazán ítéli az Isten
Az ártatlan embert ügyében,
De keményen fenyegeti,
Kinek hamisságát érti.
Hogyha pedig ő meg nem térend,
Sok bűninek véget nem vetend,
Előkészéti fegyverit,
Idegbe veti nyilait.

7
Végre mint egy hadi erőben,
Halálos fegyvert fog kezében,
Nyilait is rántja elő,
Kiket ellenségemre lő.
Kinek szándéka veszedelmes,
Szive nagy gonoszsággal terhes,
Kiből idétlen fiat szül,
Mert szándéka megszégyenül.

8
Szorgalmatosson árkot vájott,
Más ember alá vermet ásott,
Kiben, midőn törekedik,
Önnönmaga beléesik.
Az gonosz, azkit nékem kiván,
Ő tulajdon fejére rohan,
Mindennémű csalárdsága,
Nyakára száll álnoksága.

9
Azért Istennek adok hálát,
Hirdetem ő szent igazságát,
És fölséges szent nevének
Dicséreteket éneklek.

VIII. ZSOLTÁR

C. M.
Csudálkozván dicséri Szent Dávid az Istennek
az teremtésben való nagy hatalmát
és az teremtett emberhöz való jókedvét.

1
Ó, Felséges Úr, mi kegyes Istenünk,
Melly csudálatos az te neved nékünk!
Nagy dicsőséged ez egész földre
Kiterjed, és fölhat az egekre!

2
Dicsérnek téged még az csecsszopók is,
Szájokban viselik nevedet ők is,
Kik által ellenséget megejtesz,
És bosszúállót megszégyenítesz.

3
Nagy voltát ha megnézem dolgaidnak,
Mellyeket az te ujjaid formáltak,
Az eget, holdat, az fényes napot
És szép renddel az sok csillagokot:

4
Csudálván mondom: Micsoda az ember,
Ki tetőled ennyi dicsőséget nyer!
De micsoda az embernek fia,
Kiről fölségednek van illy gondja?

5
Az Angyaloknál noha egy kevessé
Kissebbé tőd: de nagy dicsőségessé
Teremtéd őtet, és magasztalád,
Nagy dicsőségre fölkoronázád.

6
Kezed munkáján őtet Úrrá tevéd,
Hogy azokkal bírna, néki engedéd,
Valamit ez világra teremtél,
Mindeneket lába alá vetél.

7
Juhot, ökröt és egyéb állatokat,
Az hegyen és völgyön élő vadakat,
Kik az erdőkön széjjel legelnek,
Avagy az sik mezőkön tengenek,

8
És az röpöső égi madarakat,
Kik hangicsálnak szép melódiákat;
És sok halait az nagy tengernek
Birtokában adád az embernek.

9
Ó, fölséges Isten, kegyelmes Urunk,
Melly csudálatos az te neved nálunk!
Fölségednek melly nagy dicsősége,
Mellyel teljes ez föld kereksége!

IX. ZSOLTÁR

C. M.
Az Izráel népének háláadása és könyörgése.

1
Dicsérlek téged, Úr Isten,
És áldlak teljes szívemben,
És az te csudatételidet
Hirdetem jótéteményidet.

2
Tebenned, Uram, vigadok,
Nagy örömömben tombolok,
És az te fölséges nevednek
Szép dicséreteket éneklek.

3
Mert az én ellenségimet
Megtérítéd, veréd őket,
Kik rettegvén hátraesének,
Színed elől mind elveszének.

4
Én igyemet megtekintéd,
És kegyelmessen felvövéd,
Ülvén törvéntévő székedben,
Megmentél igaz ítéletben.

5
Az pogányokat megfeddéd,
Az gonoszokat elvesztéd,
Semmivé tőd az ő nevöket,
Teljességgel eltörléd őket.

* * *

6
Te, ellenség, azt alítád,
Hogy te könnyen elronthatnád
Ez városokat; elrontád-é,
Még híreket is eltörléd-é?

7
Nem lehete, mert az Isten
Megmarad dicsőségében,
Ő törvényszékit készíteti,
Az ítéletre letéteti.

8
Dolgában tart igazságot,
Előhívja ez világot,
És igazsággal mindeneket
Megítél minden nemzeteket.

9
Ő az szegénnek ótalma,
Őrzője, minden jutalma,
Azki szükségének idején
Hozzád ohajt könyörgésében.

10
Azért bíznak csak tebenned,
Azkik esmerik szent neved,
Kik tőled várnak segétséget,
Úr Isten, nem hagyod el őket.

11
Énekeljetek az Úrnak,
Az Sion hegyén lakónak,
Sokságát cselekedetinek
Hirdessétek minden népeknek.

12
Azki nyilván megkeresi,
Az igaz vért nem felejti,
És az szegényeket nem hagyja,
Kiknek kiáltásokat hallja.

13
Uram, légy kegyelmes nékem,
És tekéntsd meg nagy ínségem,
Az ellenség életem gyötri,
Az halál kapuiból végy ki.

14
Hogy dicsérhesselek vigan,
Az Sionnak kapuiban,
És örvendezhessek szivemben,
Hogy engem megtartál kegyessen.

15
Az pogányok pedig szörnyen
Estek az önnön vermekben,
Azmelly hálót ők másnak hántak,
Önnön lábok abban akadtak.

* * *

16
Innen az Úr esmertetik,
Szent ítéleti megtetszik,
Hogy az gonosz ő szándékában,
Önnön magát ejti hálóban.

17
Az gonosz népek hirtelen
Bédőlnek az nagy mélységben,
Az pogányok is mind elvesznek,
Kik Istenről elfeledkeznek.

18
Az szegént el nem felejti,
De mindenkor megtekénti,
Az nyomorultnak könyörgését
Meghallja, s' megadja kérését.

19
Kelj föl, Uram, és légy jelen,
Hogy ember erőt ne vegyen,
Az pogányokat hívd elődben,
Ítéld meg erős törvényedben.

20
Szívekben, Uram, rettentsd meg,
Hogy magokat gondolják meg,
És esmerjék az pogán népek,
Hogy ők is halandó emberek.

X. ZSOLTÁR

C. M.
Az Izráelnek megszabadításért való könyörgése.

1
Mire távozol tőlünk, Úr Isten,
Illy messze? és magad mit rejted el?
Ez sok ideig való ínségben
Miért, hogy minket így felejtesz el?
Ím az istentelen kevélységgel
Kergeti az szegént és nyomorgatja,
Az önnön nyakában essék hálója!

2
Mert ez istentelen dicsekedik,
És gyönyörködik kívánságában,
Dicséri az fösvént, hízelkedik,
Istent káromlja fölfuvalkodván,
Azkit megutál nagy hívságában,
Sőt kevélységében így gondolkodik,
Hogy nincsen Isten, azzal csúfolódik.

3
Ő bolondságában úgy elmegyen,
Erős itéletedet nem féli
És kevélységében szól nagy fennyen,
Ellenségit is semminek véli,
Könnyen elfúhatja, azt ítéli,
Végre mond: bátran lakom és csendesszen,
Soha nem esem szerencsétlenségben.

4
Átokkal, szitokkal rakva szája,
Szól az ő nyelve csak álnokságot,
És nyelvét szoktatta csalárdságra,
Kivel szerez sok bút és bánatot
Tolvaj módra megáll barlangokot,
Leshelyből az szegénre ólálkodik,
Hogy azt megkaphassa, azon forgódik.
Barlangban magát megvonja titkon,
Hogy az ártatlant megragadhassa,
Mint az oroszlán, vigyáz az likon,
Hogy az szegént hálóban hozhassa,
És ő torkában azt béfalhassa,
Abban forog őnéki minden gondja,
Hogy az szegént megejtse, és megfogja.

6
Még azt is mondja az ő szivében,
Hogy Isten ezzel semmit nem gondol,
Orcáját elrejti ezek ellen,
Szemét béhunyja, másuvá fordol.
Kérlek, Uram, ez dolgon megindolj,
Nyújtsd ki kezed, az szegént ne felejtsd el,
És az nyomorultnak légy segétséggel.

7
Miért mívelné az gonosz ember,
Hogy káromlja, csúfolja az Istent?
Szívében mond: Számot Isten nem kér,
De te, Uram, értesz és látsz mindent,
Azért az szegény csak reád teként,
Az nyomorult árva tebenned bízik,
És tőled kegyesen megsegíttetik.

8
Törd meg az istentelennek karját,
Hívd elődben és idézd törvénben,
Vizsgáld és ítéld meg gonoszságát,
Ekképpen nem mér jőni elődben,
És így örökké regnál az Isten.
Ez világot igazsággal vezérli,
Az pogányokat földről mind eltörli.

9
Uram, tekintsd meg az nyomorultat,
Az szelédeket kegyessen tartsd meg,
Vedd füleidben kiáltásokat,
Erősítsd szíveket, vigasztald meg,
Az szegény árvákat védelmezd meg,
Zabolázd meg az erőszaktevőket,
Gonoszoktúl ez földön ódd népedet.

XI. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak panassza az Saul ellen.

1
Az Istenben bízom jó reménséggel,
Miért szóltok hát ígyen lelkemnek?
Hogy én az ti hegyetekről fussak el,
És mint egy madár, messze röpöljek?
Mert az kegyetlenek íveket szerzik,
Hogy az tiszta szívőköt meglőjjék?
Már az nyilakot az idegben vetik.

2
De véghez nem vihetik ők ez dolgot,
Megromlanak igyekezetekben,
Mert az hív ember vajjon s' kinek ártott?
Az Istennek temploma mennyekben,
Ottfönn vagyon szent széki, mellyből széjjel
Szemei mindent néznek élessen,
Földi népet is megnézell és szemlél.

3
Az Isten megpróbálja az igazat,
És gyűlöli az erőszaktevőt
Az káromlókra záporessőt bocsát,
Rájok döjt tüzet, kénköves essőt,
Az istentelenekre háborút ejt,
És nagy szélvésszel itatja őköt,
Fejekre szörnyű forgószelet buréjt.

4
Mert ő igaz, és igazságot szeret,
És kedves orcát mutat azoknak,
Kik igazságban rendelik élteket.

XII. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak Saul ellen való panaszolkodása.

1
Szabadíts meg és tarts meg, Uram Isten,
Mert szentid elfogytak, nincs jótévő,
És ez földön már sok az tökélletlen,
Nincs emberek közt igaz beszédő.

2
Ezek egymásnak szólnak csak hívságot,
Dolgokat festik szép beszédekkel.
Hízelkedvén mutatnak nyájasságot,
De nyelvek nem eggyez ő szívekkel.

3
Csalárd ajakokot elveszti Isten,
Eltörli hízelkedő nyelveket,
Kik kevélységekben szólnak nagy fönnyen,
És csak csúfolják az együgyőket.

4
És azt mondják: Jer, tegyük azt nyelvünkkel,
Hogy minket minden nagyra becsüljön,
Miénk szájunk, ajkunk, bírunk ezekkel,
Kit uraljunk? velünk ki pöröljön?

5
Azért mond Isten: Imé, az szegények
Elhagyatnak, öletnek, pusztulnak,
Azért őket megszánom és fölkelek,
És kimentem kezekből azoknak.

6
Az Istennek mondási olly igazak,
Mint az drága ezüst, kit az tűzben
Az ötvösök kohókban tisztítottak,
És hétszer megeresztettek szépen.

7
Tartsd meg azért népedet, kegyelmessen,
Kérünk, jóvoltodból reánk tekénts,
Őrizz meg örökké ez nemzet ellen,
Hozzánk mindenkor jókedvet jelents.

8
Mert az gonoszok nagy fönnyen forgódnak,
Udvaroltatnak nagy kevélségben,
Midőn az rosszak fölmagasztaltatnak,
És az jó ember nincs böcsületben.

XIII. ZSOLTÁR

C. M.
Dávidnak megszabadulásért való könyörgése.

1
Miglen felejtesz el, Uram,
Mig nem emlékezel rólam?
Az te orcádat énelőlem,
Örökké elrejted-é tőlem?
Mire nem könyörülsz rajtam?

2
Mig tanácskozzam szivemben,
Mig keseregjek elmémben,
Még nappal is csak gondolkodván?
Ellenségem reám mig rohan,
Mig uralkodik fejemen?

3
Tekénts reám, kegyes Uram,
Szánjad meg az én nyavalyám,
Szemeimet világosítsd meg,
Hogy életemben viduljak meg,
Halálban el ne aludjam.

4
Hogy ellenségem ne mondja:
Imé, erőt vöttem rajta.
És azon ők örvendezzenek,
Ha engemet elejthetnének,
És nem állhatnék lábamra.

5
Mert én bízom jókedvedben,
Ki megvigasztalsz szívemben,
Örvendez azért az én lelkem,
Hogy az Isten én segedelmem,
Kiért dicsérem énekben.

XIV. ZSOLTÁR

C. M.
Panaszolkodása Dávidnak az Saul ellen.

1
Az bolond így szól az ő szívében:
Nincsen Isten: azért gonoszságban él,
Utálatos bűnt tészen, semmit nem fél,
Ez egész földön azki jót tegyen,
Senki nincsen.

2
Az Úr az égből alátekinte,
Ez földön az emberek fiaira,
Hogy meglássa ha kinek esze volna,
Ha az Istent valaki keresné
És tisztelné.

3
De azt jól látja dicsőségében,
Hogy az jó útról eltértek mindenek,
Mindnyájan förtelmes bűnben hevernek,
Azki az Istent tisztelné híven,
Csak egy sincsen.

4
De az hamissak meg nem gondolják,
Hogy népemet, mint az kenyért megeszik,
Meg nem térnek, sőt magokat elhiszik.
Az Istent segétségül nem híják,
Sem uralják.

5
Itt azért erőssen megrémülnek,
Midőn eszekben veszik, hogy az Isten
Az ő híveit megtartja kegyessen,
Mert ő mellé áll az jó nemzetnek,
Mint híveknek.

6
De néktek semmi gondotok erre,
Hanem ti csak csúfoljátok az szegént,
Azki tiszta szívből féli az Istent,
És csak őtet hívja segédségre
És mentségre.

7
Az Sionról vajjon s' ki jövendel,
Ki az szent Izráelt megszabadítja?
Ha Isten fogságból népét kihozza,
Örvend az Jákob és az Izráel
Teljes szívvel.

XV. ZSOLTÁR

C. M.
Isteni félelemről és jó életről való tanúság.

1
Uram, ki lészen lakója
Az te fölséged sátorának?
Jelentsd meg és add tudtomra,
Ki lészen örök lakosa
Szent hegyednek és hajlékodnak.

2
Azki jár igaz életben
Szól és szolgáltat igazságot,
Igazán forog mindenben,
És hívséges ő szívében,
És szereti az jámborságot.

3
Ki az ő felebarátját
Ő nyelvével nem rágalmazza,
Kárral nem bántja szomszédját,
Nem rútolja atyjafiát
És tisztességét nem gyalázza.

4
Az istentelent utálja,
Az istenfélőket szereti,
Őket tisztességben tartja,
Esküvését meggondolja,
Ha kárt vall is, azt meg nem szegi.

5
Azki pénzivel él híven,
Kölcsönád, de nem kér uzsorát,
Az ártatlan ember ellen,
Ajándékot ő nem vészen,
Azki így teszen, az megállhat.

XVI. ZSOLTÁR

T. B.
Jövendölés az Krisztusnak szenvedéséről,
haláláról és föltámadásáról.

1
Tarts meg engemet, óh, én Istenem!
Mert reménségem vetem csak tebenned,
Azért az Úrnak mondjad ezt lelkem:
Én Uram vagy te, örvendek tenéked,
Ezkívől nem kérkedhetem semmivel,
Hogy néked használhatnék jótétemmel.

2
Az szentekkel ez földön jól teszek,
És segítek jámbor istenfélőket
De azoknak lészen nagy sérelmek,
Kik követnek idegen isteneket,
Ő véres áldozatjokat nem nézem,
És nevöket ajakimra sem vészem.

3
Az Úr Isten az én örökségem,
Melly nékem kiváltképpen részeltetett,
És ő megtartja híven azt nékem,
Az én sorsom az legjobb részre esett,
Hogy az örökség zsinórral osztatott,
Azzal az legszebbik rész nékem jutott.

4
Dicséretet mondok én az Úrnak,
Ki engem tanácsával jól vezérel,
Még veséim is erre tanítnak,
És az ágyban is megintenek éjjel.
Az Urat szüntelen előttem tartom,
Ki velem lévén, nem lehet ártásom.

5
Öröme vagyon szívemnek ezen,
Dicsőségem örül, megnyugszik testem,
Noha az sírben fekvése leszen,
De azt szivemben nyilván én elhiszem,
Nem hagyod az koporsóban szentedet,
De rothadás ellen megmented őtet.

6
Az életre nékem utat mutat,
Melly életben vagyon örök bódogság,
Hol szent színednek gyönyörű voltát
Láttatod: melly nagy öröm és vigasság
Jobb kezednek ereje, dicsősége
Örökké megmarad, soha nincs vége.

XVII. ZSOLTÁR

T. B.
Könyörgése Dávidnak az megszabadulásért.

1
Hallgasd meg igazságomat,
Úr Isten, kiáltásom értsd meg,
Figyelmezz hozzám és tekintsd meg
Szívbéli imádságomat,
Itéletet tetőled várok,
Nézd meg igyem, láttass törvént,
Itélj meg igazság szerént,
Mert én álnoksággal nem járok.

2
Szívem éjjel megpróbáltad,
És megvizsgáltad teljességgel,
Láttad, hogy eggyez én nyelvemmel,
Csalárdság nélkül találtad.
Azmit ember szól, avagy mível,
Én ajakid beszédire
Gondot tartok szent igédre,
Nem járok az gonosztévővel.

3
Vezérljed én járásomat,
És tarts meg az te ösvényeden,
Másuvá senki ne térítsen,
Erősítsed lábaimat.
Téged hívlak én segédségre,
Uram, láss meg szükségemben,
Kérésem vedd füleidben,
És légy figyelmes beszédemre.

* * *

4
Te vagy bizonyos ótalmok,
Azkik tebenned reménlenek,
Mutasd jóvoltodat ezeknek,
Hogy lássák az rád támadók.
Mint az te szemeidnek fényét,
Úgy megőrizz, Uram, engem,
Szárnyad árnyékában fejem
Takargasd, őrizvén ösvényét.

5
Ótalmazz ellenségimtől,
Azkik veszedelmemre járnak,
És mindenünnen környülfognak,
Ments meg engemet ezektől.
Kövér nyakok csak föl nem pattan,
Kevélyen szólnak ellenem,
Lesnek, kergetnek, hogy engem
Megtapodjanak az föld hátán.

6
Ollyak, mint az vad oroszlán,
Ki az lesből az prédára szök,
És mint az éh oroszlánkölyök,
Ólálkodik az barlangban.
Uram, jövel, vegyed eleit,
Verd földhöz éles tőröddel,
Lelkem mentsd meg fegyvereddel,
Rontsd meg ellenségim ereit.

7
Ments meg kezeddel ezektől,
Azkik élnek csak ez világnak,
És csak ő hasoknak szolgálnak,
Ez gondjok teljes szivekből.
Mert eleget adsz ő testöknek,
Kikvel tölthetik hasokat,
Hizlalhatják magzatjokat,
Még unokájok is eltelnek.

8
Én pedig az igazságban
Színét meglátom fölségednek,
És ha álmomból fölserkenek,
Megelégszem jóvoltodban.

XVIII. ZSOLTÁR

C. M.
Háláadása szent Dávidnak az megszabadításért.

1
Óh, én Uram, ki erőt adsz énnekem,
Szeretlek téged, míg leszen életem,
Én magas kőszálam, óh, én Uram,
Erős bástyám és erős kőváram.
Én erős Istenem és bizodalmom,
Idvösségemnek szarva, én paizsom,
Midőn ez Urat dicsérvén kérem,
Ellenségimtől ő megtart engem.
Halál fájdalmi hogy környülvennének,
Beliál fiai rettegetnének,
Pokol kötele vala környülem,
Csaknem az halál tőriben esem.

2
Illy ínségemben az Úrhoz kiálték,
Nagy szükségemben Istennek könyörgék,
Szózatom templomába fölhata,
Kiáltásom füleibe juta.
Legottan az föld szörnyen megindúla,
Az hegyek fundamentoma mozdúla,
Rengedeznek, reszketnek szertelen,
Mert haragra indult az Úr Isten.
Nagy sűrő füst megyen föl az ő orrán,
Rettenetes tűz szájából kirohan,
Ki miatt az ég széjjel villámik,
Mert az ő sebes haragja látszik.

3
Lehajlatá az eget és lejöve,
Lábai alatt homály setétsége,
Alászálla kerubimon ülvén
És az szélnek szárnyain röpölvén.
Nagy setét ködben magát béfedezte,
Kiben mint sátorban magát rejtette,
De az fényesség, ki nála vala,
Az sűrő ködököt eloszlatá.
Nagy kőessők hullnak, tűzláng villámék,
Az Úr mennydörgése égen hallaték.
Rettenetes szó adaték tőle,
Kőessőt, villámást földre löve.

4
Elszélleszté azokat nyilaival,
És elrettente ő villámásival.
Meglátszának az vizek mélységi,
Fölnyílának az földnek feneki
Az te feddésednek súlyosságátúl
És haragos orrodnak fúvásátúl.
Onnan föllyűl kezeit lenyujtá,
És engem az vizekből kivonya,
Megszabadíta én ellenségimtől,
Megmente hatalmas gyűlölőimtől,
Kik rám rohannak én ínségemben,
De gyámolom lőn nékem az Isten.

5
Tér helyre hoza, s' kimente engemet,
És énhozzám mutata nagy szerelmet,
Megfizete igazságom szerint,
Kezeimnek tisztasága szerint,
Mert az Úrnak utáról nem tértem el,
Az én Istenemtől nem szakadtam el,
Ítéletire szüntelen néztem,
És szent törvényét meg nem vetettem.
De mindenkor híven előtte jártam
Gonosztételtől magamat megóttam.
Megfizete igazságom szerint,
Kezeimnek tisztasága szerint.

6
Szent vagy, és jótévő az jótévőkkel,
És igazat téssz igazán élőkkel,
Tiszta vagy azokhoz, azkik tiszták,
Elfordulsz tőlök, azkik gonoszak,
Az nyomorult szegényeket segíted,
Az kevély szemőket megszégyeníted,
Nékem, Uram, szövétneket gyújtasz,
És az setétben világot nyújtasz.
Teáltalod ellenségim seregin
Általfutok, elszököm kerétésin,
Tökélletes az Istennek uta,
Tiszta és próbált az ő mondása.

7
Az benne bízóknak erős paizzsa,
Ez Istennek de ki lehetne mássa?
De holott volna illy erős kőszál,
Mint az Isten, azki minket táplál?
Az Isten erejiben fölőtöztet,
És utaimban jól vezérl engemet,
Lábam gyorsítja, mint az szarvasnak,
Hogy magas hegyimre fölhághassak.
Ő tanítja kezemet hadakozni,
És az acél kézívet elrontani,
Idvösségednek paizsát nékem
Adod, és jobb kezed megtart engem.

8
Az te szelíd és engedelmes voltod
Öregbít engem, erősít jóvoltod.
És azhol járok, helt adsz lábamnak,
Hogy bokáim ne botránkozzanak.
Ellenségimet azért megkergetem,
És meg nem szűnöm, mígnem mind elverem,
Minden erőmmel addig paskolom,
Mígnem őket lábam alá hajtom.
Az harcra nékem erős fegyvert adtál,
Az földhöz vered, ki énellenem áll,
Megfutamtatod ellenségimet,