A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Staveley: The Emperor’s Blades

Tor Books, New York, 2014

Fordította: Sziklai István

Borítógrafika: Tikos Péter

Térkép: Isaac Stewart

Tördelés: Malum Kft.

Copyright © 2013 by Brian Staveley

Map copyright © 2014 by Isaac Stewart

Cover illustration copyright © Tikos Péter, 2015

Hungarian translation © Sziklai István, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-111-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szüleimnek, akik meséket olvastak nekem

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Biztos vagyok benne, hogy vannak írók, akik teljesen egyedül írják könyveiket, de nekem rengeteg segítségre volt szükségem. A lent felsoroltak fejezeteket olvastak el, neveket dobtak fel, nevetség tárgyává tették szörnyű ötleteimet, bátorították a jókat, klasszabb harcjeleneteket követeltek, galádabb gazfickók mellett lobbiztak, ragaszkodtak ijesztőbb szörnyekhez, panaszkodtak a katonai természetű dolgoktól a térképészetig terjedő skálán a pontatlanságok miatt, festményeket készítettek a Csont-hegységről, és általánosságban bosszantó kérdésekkel terelgettek a jobb alkotás felé. Nélkülük unalmas és sivár lett volna az írás: Suzanne Baker, Oliver Snider, Tom Leith, Patrick Noyes, Colin Woods, John Muckle, Leda Eizenberg, Heather Buckels, Kyle Weaver, Kenyon Weaver, Brook Detterman, Sarah Parkinson, Becca Heymann, Katherine Pattillo, Matt Holmes, John Norton, Mark Fidler, Andrika Donovan, Shelia Staveley, Skip Staveley, Kristin Nelson, Sara Megibow, Anita Mumm, Ryan Derby, Morgan Faust, Adrian Van Young, Wes Williams, Jean Klingler, Amanda Jones, Sharon Krauss, SusanWeaver, Bella Pagan, Robert Hardage, Bill Lewis.

Külön köszönet ügynökömnek, Hannah Bowmannek és szerkesztőmnek, Marco Palmierinek, amiért hittek a könyvben, éles szemmel figyeltek a részletekre, és mert ismét bemutattak nekem olyan szereplőket és helyszíneket, amelyekről már azt hittem, ismerem őket.

Köszönet Gavin Bakernek, a fáradhatatlan olvasónak és jó barátnak, aki az összes legutolsó változat minden egyes betűjét elolvasta. Kritikus meglátásai felbecsülhetetlenül fontosak voltak, de még fontosabb volt az a megdönthetetlen hite, hogy meg tudom írni a könyvet, hogy meg fogom írni a könyvet, és hogy ez egy jó könyv lesz. Gyakrabban folyamodtam meggyőződése tárházához, mint ahogy azt ő tudja.

Végezetül köszönet Johanna Staveleynek. A csestriimben nincs szó a hálára vagy szeretetre, de létezik rá írásban egy bevett kifejezés: ix acza – döntő fontosságú, abszolút szükséges. Ez tökéletesen megragadja, hogy milyen kapcsolat fűzi Jót a könyvhöz és annak írójához. Nélküle valahol egy barlangban élnék, magányosan, anélkül, hogy ezt tudnám, értetlenül állva azelőtt, hogy valaki hiányzik, saját lábujjaimat rágcsálnám, és valószínűleg még mindig az előszót írnám át újra.

ELŐHANG

Romlás. A romlás volt az, merengett el Tan’is, ahogy belenézett lánya szemébe, amely elemésztette a gyermeket.

Sikoltozás és átkozódás, könyörgés és zokogás rezgett a levegőben, ahogy a foglyok hosszú sora megtöltötte a völgyet. A vér és a húgy szaga megsűrűsödött a déli hőségben. Tan’is ügyet sem vetett egyikre sem, ehelyett lánya arcára összpontosított, aki ott térdelt előtte, és a térdét szorongatta. Hit mára felnőtt nővé érett: harminc évet és egy hónapot látott. A felületes szemlélő egészségesnek hihette – ragyogó szürke szempár, szikár váll, erős tagok –, de a csestriimek nem hoztak a világra egészséges gyermekeket, immár évszázadok óta.

– Atyám – esdekelt a nő, és könnyek csorogtak végig az arcán.

Ezek a könnyek is a romlás tünetei voltak.

Természetesen akadtak rá egyéb szavak is. A gyermekek, tudatlanságukban vagy ártatlanságukban, a nyavalyát kornak nevezték, de ebben is, mint oly sok minden másban, tévedtek. A kor nem volt egyenlő az elaggottsággal. Tan’is maga öreg volt, több száz éves, de izmai mégis erősek maradtak, elméje fürge – ha kellett álló nap, álló éjjel tudott futni, és még a rá következő nap java részében is. A csestriimek zöme még öregebb volt, ezer meg ezer éves, de még mindig járták a földet, már azok, akik nem estek el a nevariimokkal vívott hosszú háborúban. Nem; az idő telt-múlt, a csillagok rótták néma pályaívüket, egyik évszak váltotta a másikat, és önmagában ezek egyike sem okozott semmiféle bajt. Nem a kor, hanem a romlás falta fel a gyermekeket, emésztette el zsigereiket és agyukat, csapolta meg erejüket, fonnyasztotta el egykor birtokolt silány értelmüket. A romlás, majd a halál.

– Atyám – könyörgött Hit, és képtelen volt túllépni ezen az egyetlen szón.

– Leányom – mondta erre Tan’is.

– Ne tedd… – kapkodott levegő után Hit, és válla felett hátrapillantott az árokra, ahol a doran’se végezte munkáját, és acél csillant a napsütésben. – Nem teheted…

Tan oldalra biccentette a fejét. Próbálta megérteni ezt a lányát, próbálta megérteni az összes gyermekét. Noha nem volt gyógyító, katonaként már rég megtanult helyretenni törött csontokat, kezelni felszakadt bőrt, meggyógyítani az elfertőződött sebtől gennyedző húst vagy a túl sokáig harcoló emberek reszelős köhögését. Ám most… éppúgy nem értette ennek a romlásnak a jellegét, mint ahogy meggyógyítani sem tudta.

– Benned van, leányom. A romlás benned van.

Egyik ujját végighúzta Hit homlokának redőin, kirajzolta a szeme melletti finom vonalak hálózatát, kiemelt egy vékony ezüstös hajszálat barna fürtjei közül. Már néhány napnak és szélnek kitett évtized elég volt, hogy sima, olívabarna bőre eldurvuljon. Mikor lánya szinte kirobbant anyja combjai közül, teli tüdőből üvöltve, Tan’is eltöprengett, hogy talán a lány úgy nőhet fel, hogy nem érinti a kórság. A kérdés kíváncsivá tette, és most választ kapott rá.

– Finoman simít végig rajtad – mutatott rá –, de aztán összezárul körülötted a marka.

– És ezért kell ezt tenned? – tört ki a lányából, és fejét kétségbeesetten rántotta hátra, a frissen kiásott árok felé. – Ez az, ami következik?

Tan’is erre megrázta a fejét.

– Nem én döntöttem így. A tanács szavazta meg.

– Miért? Miért gyűlöltök minket?

– Gyűlölni? – kérdezett vissza Tan’is. – Ez a te szavad, gyermek, nem a miénk.

– Ez nemcsak egy szó. Hanem leír egy érzést, egy valódi dolgot. Egy igazságot a világról.

Tan’is bólintott. Hallott már korábban ilyen érvelést. Gyűlölet, bátorság, félelem. Akik azt gondolták, hogy a romlás pusztán a testet érintő nyavalya, nem értettek semmit. Mert az elmállasztotta az elmét is, a gondolkodás és az értelem puszta alapját vonta be rozsdával.

– A te magodból nőttem ki – folytatta Hit, mintha ez logikusan következne az előbb elhangzottakból. – Te tápláltál, mikor kicsi voltam!

– Így tesz számos élőlény: a farkasok, a sasok, a lovak. Amikor fiatalok, mástól függnek, mindegyiküknek a nemzőjére kell támaszkodnia.

– A farkasok, a sasok és a lovak megvédik a gyermekeiket! – kapott levegő után a nő, és most már nyíltan sírt, belecsimpaszkodott apja vádlijába. – Én láttam! Védik, ápolják, etetik és táplálják őket. Felnevelik a kölykeiket. – Egyik remegő, könyörgő kezét apja arca felé nyújtotta. – Ti miért nem neveltek fel minket?

– A farkasok – felelte Tan’is, és félresöpörte lánya kezét – arra nevelik kölykeiket, hogy farkasokká legyenek. A sasok sasokká. Titeket – folytatta, és közben a fejét csóválta –, titeket is felneveltünk, de megtörtetek. Bemocskolódtatok. Engedékenyek lettetek. Magad is láthatod – intett a verem szélén várakozó meggörbült, legyőzött alakok felé, ahol több százan álltak és vártak. – Még ha ez nem lenne, akkor is meghalnátok magatoktól, méghozzá nemsokára.

– De mi emberek vagyunk. A gyermekeitek.

Tan’is törődötten rázta a fejét. Semmi értelme nem volt észérvekkel vitatkozni olyasvalakivel, akinek az esze romlásnak indult.

– Sosem lehettek azok, amik mi vagyunk – mondta halkan, és kivonta kését.

A penge láttán Hit torka mélyéről elfojtott hang tört elő, és a nő elhúzódott tőle. Tan’is elmélázott, vajon elmenekül-e. Néhányan megtették. Sosem jutottak messzire. Ez a lánya azonban nem futott el. Ehelyett rövid tépelődés után fehér, remegő kezét ökölbe szorította, majd jól láthatóan akaraterejére támaszkodva felállt térdeplő helyzetéből. Így már egyenesen belenézhetett apja szemébe, és noha könnyek tapasztották a haját az arcához, már nem sírt. Egyszerre, erre az egyetlen pillanatra, kiszállt belőle az őt eltorzító rettegés. Majdnem épnek, egészségesnek tűnt.

– És nem szerethettek minket azért, amik mi vagyunk? – kérdezte lánya lassan, de most először nem remegő hangon. – Még ha be is mocskolódtunk, még ha meg is törtünk? Még ha romlás emészt is minket, akkor sem tudtok szeretni?

– A szeretet – felelte Tan’is, a különös szótagokat ízlelgetve, megforgatva a nyelvén, ahogy előre és felfelé rántotta a kést, bele az izmokba, el a bordák között a nő vadul dobogó szívébe –, akárcsak a gyűlölet, a ti szavatok, leányom, nem a miénk.

ELSŐ FEJEZET

A nap alig valamivel a csúcsok felett járt, néma, haragos zsarátnokként vérvörösbe vonva a gránitszirteket, amikor Kaden rábukkant az összezúzódott kecskedögre.

Órák óta követte a jószágot a fárasztó hegyi ösvényeken, a nyomát keresve ott, ahol a talaj elég puha volt ehhez, találgatva, mikor puszta sziklákhoz ért, hogy aztán visszaforduljon, ha rosszul tippelt. Lassú és fáradságos feladat volt ez, afféle munka, amelyet az idősebb szerzetesek előszeretettel róttak ki diákjaikra. Ahogy a nap lefelé hanyatlott, és a keleti eget egy csúf véraláfutás lilájába öltöztette, Kaden már azon gondolkodott, vajon az éjszakát is a hegyi csúcsok között tölti-e, ahol egyetlen menedéke durvaszövésű csuhája lesz. A tavasz már hetekkel ezelőtt megérkezett az annur naptár szerint, de a szerzetesek fikarcnyit sem törődtek a naptárral, sem az időjárással, ami továbbra is zord és ellenséges maradt. A hosszúra nyúlt árnyékokban megmaradtak a koszos hófoltok, a kövekből hideg szivárgott, és pár göcsörtös borókafenyő tűlevele még mindig inkább volt szürke, mint zöld.

– Gyerünk, te vén bitang! – dörmögte Kaden, ahogy egy újabb ösvényt járt végig. – Te sem szeretnél jobban kint éjszakázni, mint én.

A hegyvidék vágatok és szurdokok, vízmosások és törmelékkel teleszórt párkányok kusza útvesztője volt. Kaden eddig már három, az olvadástól megduzzadt, az őket beszorító durva sziklafalak között tajtékozva zúgó patakon kelt át, és a csuhája már tiszta nyirkos lett a vízpermettől. Ami majd megfagy, amint lemegy a nap. Fogalma sem volt róla, hogy a kecske hogy tudott átjutni a robajló patakokon.

– Ha még sokáig kell itt a hegyek között mászkálnom… – kezdett rá, de a szavak elhaltak az ajkán, mikor végre meglátta zsákmányát: harminc lépésre, egy keskeny hasadékban, és csak a hátsó fertálya látszott.

Bár nem tudta alaposabban szemügyre venni a jószágot – úgy tűnt, sikerült beszorulnia egy nagy szikla meg a szurdok fala közé –, azt azonnal látta, hogy valami nincs rendben. Az állat mozdulatlanul állt, túlságosan is, és valahogy természetellenesen tartotta a combjait, a lábai nagyon merevnek tűntek.

– Gyerünk, te kecske! – dörmögte, ahogy közelebb óvakodott, remélve, hogy az állat nem sebesült meg túlságosan. A shin szerzetesek nem voltak gazdagok, és a tejet meg a húst az állataikból nyerték. Ha Kaden egy sérült, vagy ami még rosszabb, halott jószággal térne haza, az umialja súlyos vezeklést róna rá.

– Gyerünk, öreg cimbora! – indult el lassan felfelé a szurdokban. A kecske láthatóan beszorult, de ha még tudott futni, Kadennek nem állt szándékában végighajkurászni az egész Csont-hegységen. – Jobb lesz odalent legelészni. Majd együtt szépen visszamegyünk.

Az este árnyai egészen addig elrejtették a vért, amíg már majdnem belelépett: a széles, sötét, megalvadt tócsát. Valami kibelezte az állatot, durva vágást ejtett a hátsó combján és a gyomrán, felhasította az izmokat, és egészen a zsigerekig hatolt. Kaden szeme láttára hulltak a földre az utolsónak maradt vércseppek, amitől a has puha szőre nedvessé, csomóssá gubancolódott, hogy vizeletként csorogjon le a merev lábakon.

– ’Shael vigye el! – szitkozódott, ás átlendült az utat elzáró sziklatömbön. Nem volt szokatlan, hogy egy szirti macska elkapjon egy kecskét, de most a vállán kell visszacipelnie a dögöt a kolostorba. – Kellett neked elkóborolnod. Kellett neked…

Szavai elhaltak, és a háta megfeszült, amikor első ízben vehette alaposabban is szemügyre az állatot. Bőrén villámgyorsan jéghideg borzongás futott végig. Vett egy nagy levegőt, aztán elfojtotta az érzést. A shin képzés nem sok mindenre volt jó, de nyolc év elteltével igenis sikerült megzaboláznia érzelmeit: a félelmet, az irigységet, a haragot, a kitörő örömöt – még mindig érezte ezeket, de már nem hatoltak olyan mélyre, mint egykor. Viszont még a nyugalom erődjébe zárkózva is tágra nyílt a szeme.

Mert bármi belezte is ki a kecskét, annyival nem érte be. Valami – Kaden hiábavalóan törte a fejét, hogy mi – lecsapta az állat fejét a törzséről, brutális, éles csapásokat mért az erős inakra és izmokra, egészen addig, amíg csak a nyakcsonk maradt. A szirti macskák időnként elkapják a nyájtól elkóborolt jószágokat, de nem így. Ezek a sebek feleslegesek, gyilkosak voltak, hiányzott belőlük a többi, a vadonban előforduló ölés hétköznapi takarékossága. Az állatot egyszerűen nem leölték, hanem elpusztították.

Kaden körbepillantott, a dög többi részét kereste. A kora tavaszi áradások köveket és ágakat sodortak magukkal, és ezek elakadtak a hasadék összeszűkülő pontján, ahol az iszapos hínár összegubancolódott a napszítta és nyúlkálni látszó faágak csontvázujjaival. A szurdokban annyi törmelék akadt el, hogy beletelt egy időbe, mire meglelte a kecske fejét, amely pár lépéssel odább, az oldalára dőlve hevert. A szőre javát kitépték, és a koponyát felhasították. Az agya hiányzott, mintha kanállal merték volna ki a csontüregből.

Kaden első gondolata a menekülés volt. A vér még mindig csöpögött a jószág vörösre színeződött irhájából, és inkább feketének, mint pirosnak látszott a gyérülő fényben. Bármi csonkította is meg, még mindig itt ólálkodhat a sziklák között, őrizve zsákmányát. A helyi ragadozók közül valószínűleg egyik sem támadna Kadenre – tizenhét évéhez képest magas volt, szikár és erős, köszönhetően annak, hogy élete felét munkával töltötte –, de a helyi ragadozók egyike sem választaná el egy kecske fejét a törzsétől, és nem enné meg az agyát sem.

A szurdok szája felé fordult. A nap már lenyugodott a puszta felett, és csak egy égett foltot hagyott maga mögött nyugaton, a füves sztyeppvidéken. Az éj máris úgy kezdte megtölteni a szurdokot, ahogy az olaj folyik bele egy tálba. Még ha azonnal indul is, még ha leggyorsabb tempójában is halad, akkor is teljes sötétben fogja megtenni a kolostorhoz vezető utolsó pár mérföldet. Bár úgy hitte, már kinőtte a hegyek közti éjszakáktól való félelmét, nem lelte örömét a gondolatban, hogy egy sziklás ösvényen botorkálhat hazafelé, miközben egy ismeretlen ragadozó követi a sötétben.

Ellépett a lemészárolt jószágtól, aztán megrázta a fejét.

– Heng akar majd erről egy festményt – dünnyögte, és kényszerítette magát, hogy visszaforduljon a döghöz.

Ecsettel és egy darab pergamennel bárki készíthetett festményt, de a shinek ennél többet vártak a novíciusoktól és az akolitusoktól. A festmény annak eredménye, amit látunk, és a szerzeteseknek megvolt a maguk látásmódja. Saama’annak nevezték: a „faragott elmének”. Természetesen ez csak egy gyakorlat volt, egyetlen lépés a vaniate végső felszabadításához vezető hosszú úton, de megvolt a maga haszna, lett légyen bármilyen csekély is. Kaden a hegyekben töltött nyolc év alatt megtanult látni, igazán olyannak látni a világot, amilyen: meglátni a pettyes medve nyomát, a villáslevél szirmának fűrészes szélét, egy messzi hegycsúcs csipkézettségét. Számtalan órát, hetet, évet töltött azzal, hogy nézzen, figyeljen, a fejébe véssen dolgokat. Ezernyi növényt vagy állatot tudott volna lefesteni az utolsó apró részletig, és pár szívdobbanás alatt el tudott tárolni magában egy új képet.

Vett két lassú, nagy levegőt, a fejében megtisztított egy zugot, teremtett egy üres palatáblát, amelybe belevéshetett minden egyes lényeges percet. A félelem megmaradt, de a félelem csak egy akadály volt, ő pedig legyalulta, és a rá váró feladatra összpontosított. Most, hogy a palatábla készen állt, munkához látott. Csak pár lélegzetvételnyi időbe telt, hogy kifaragja a levágott fejet, a sötétlő vértócsákat, az állat megcsonkított tetemét. Magabiztos és határozott vonalakkal rajzolt, finomabban, mint amire bármilyen ecset képes lett volna, és a hétköznapi emlékezettől eltérően ez a folyamat éles, eleven képet hagyott hátra benne, éppen olyan szilárdat, mint amilyenek a sziklák voltak, amelyeken állt, olyat, amelyet tetszése szerint tud felidézni és szemügyre venni. Végzett a saama’annal, és hosszan, óvatosan kifújta a levegőt.

– A félelem elvakít – dünnyögte, felidézve a régi shin aforizmát. – A nyugalom láttat.

A szavak a véres jelenet ellenpontjaként egyfajta rideg megnyugvást kínáltak, de most, hogy végzett a faragással, indulhatott. Hátranézett a válla felett, a sziklákat fürkészte a ragadozó után, aztán a hasadék bejárata felé fordult. Ahogy az éjszaka sötét köde átgomolygott a csúcsok felett, versenyre kelt a sötétséggel a lefelé vezető, álnok ösvényeken, saruba bújtatott lába röpítette a lehullott faágak és a bokatörő sziklák között. A kecskehajszával töltött sok-sok órától elmerevült és fázós lába a mozgástól felmelegedett, míg szíve felvett egy egyenletes tempót.

Nem menekülsz, mondogatta magában, csak hazafelé tartasz.

De azért megkönnyebbülten sóhajtott egy kicsit egy mérfölddel lejjebb az úton, mikor megkerülte a sziklatornyot – a szerzetesek Karomnak hívták –, és a távolban megpillantotta Ashk’lant. Több ezer lábbal alatta pár kőépület gubbasztott egy keskeny párkányon, mintha csak rémítené őket a mélység. Néhány ablak hívogató, meleg fényt árasztott. A tűz ilyenkor már ég a refektórium konyhájában, a lámpákat meggyújtották a meditációs csarnokban, és a shinek halkan dúdolnak az esti tisztálkodás és egyéb rítusok során. Biztonság. A szó kéretlenül szökkent elő elméjéből. Odalent biztonságos volt, és legjobb szándéka ellenére is felgyorsította lépteit: száguldott a néhány tompa fényforrás felé, menekült attól, ami mögötte az ismeretlen sötétben ólálkodott.

MÁSODIK FEJEZET

Kaden futva szelte át az Ashk’lan központi tere előtt elterülő lépcsőket, majd lelassított, ahogy beért a kolostor udvarára. Riadalma, mely oly éles és tapintható volt, mikor először meglátta a leölt kecskét, elmúlt, ahogy lefelé tartott a hegyi csúcsokról, és egyre közelebb került a barátságos kolostor melegéhez. Most, ahogy a fő épülettömbök felé vette útját, már ostobaságnak érezte, hogy olyan gyorsan szaladt. Bármi ölte is meg az állatot, a kiléte rejtély maradt, annyi szent, de a hegyi ösvények is tartogattak veszélyeket, főleg olyasvalaki számára, aki elég botor ahhoz, hogy sötétben szaladgáljon rajtuk. Kaden lelassította lépteit, és összeszedte gondolatait.

Éppen elég baj, hogy elvesztettem a kecskét, merengett el bánatosan. Heng véresre korbácsolt volna, ha menet közben sikerül a saját lábamat is kitörnöm.

A kolostorhoz vezető út kavicsai csikorogtak a talpa alatt, és nem hallatszott más nesz, csak a hol feltámadó, hol elülő szél jajongása, amely a göcsörtös ágak és a fagyos sziklák között tekergőzött. A szerzetesek mostanra már mind odabent voltak, raguval teli táljuk fölé görnyedtek vagy törökülésben elmélkedtek a meditációs csarnokban, böjtölve, az ürességet keresve. Mikor Kaden odaért a refektóriumhoz, a viharoktól és esőktől meggyötört hosszú, alacsony kőépülethez, amely már-már magának a hegynek a részét képezte, megállt, és mert egy kanál vizet az ajtó melletti fahordóból. Ahogy a korty lecsúszott a torkán, megragadta a pillanatot, hogy lelassítsa szívverését, és ismét egyenletesen vegye a levegőt. Nem keresheti fel umialját így, hogy gondolatai ennyire kuszák. A shinek mindennél többre becsülték a nyugalmat, a világosságot. Kadent korbácsolták már meg azért, mert kapkodott, mert kiabált, mert elhamarkodottan vagy gondolkodás nélkül cselekedett. Mellesleg most már otthon volt. Bármi ölte is meg a kecskét, valószínűtlen, hogy a zord épületek között lopakodna.

Közelről nézve Ashk’lan nem volt különösebben látványos, főleg nem éjszaka: három hosszú kőcsarnok fatetővel – a hálóterem, a refektórium és a meditációs csarnok – alkotta egy hozzávetőleges négyszög három oldalát, a fakó gránitfalakat a holdfény mintha tejjel öntötte volna le. Az egész épületegyüttes egy keskeny párkányon gubbasztott a szirthalmok egy nyiladékában, és a negyedik oldal egy szakadékba torkollott, ahonnan napközben gond nélkül rá lehetett látni nyugat felé az előhegyekre és a messzi pusztára. Messze alant a füves sztyepp már szinte virított a burjánzó tavaszi virágoktól: kék csalenderek hullámzottak, apácavirágok nőttek fürtökben, az apró, fehér hitcsomók csak úgy tobzódtak mindenfelé. Éjszaka azonban a csillagok rideg, kifürkészhetetlen tekintete előtt a sztyepp láthatatlanságba burkolózott. Kaden a lépcsőkön túlra emelte pillantását, és azon kapta magát, hogy a roppant üresség, a hatalmas, sötét űr bámul vissza rá. Olyan érzés volt, mintha Ashk’lan a világ végén gunnyasztott volna a szirtekbe kapaszkodva, virrasztva, nehogy a semmi elnyelje a teremtést. A második korty víz után hátat fordított a látványnak. Az éjszaka hidegre fordult, és most, hogy már nem futott, a Csont-hegység felől fújó szélrohamok jégszilánkokként döfték át izzadt csuháját.

Korgó gyomorral fordult a refektórium ablakain tompán kiszűrődő sárgás fény és beszélgetés moraja felé. Ezen az órán, nem sokkal napnyugta után, de még az éjszakai ima előtt, a legtöbb szerzetes sózott ürüből, fehérrépából és kemény, fekete kenyérből álló szerény estebédjét költi éppen. Heng, Kaden umialja a többiekkel lesz odabent, és ha kis szerencséje van, miután jelenti, hogy mit látott, majd gyorsan lefesti a jelenetet, leülhet elfogyasztani saját meleg vacsoráját. A shinek kosztja jóval szerényebb volt, mint azok az ínyencségek, amelyeket emlékei szerint még kiskorában evett a Hajnalpalotában, mielőtt apja elküldte, de a szerzeteseknek erre volt egy mondásuk: Az éhség a fűszer.

A shineknek nagyszerű mondásaik voltak, nemzedékről nemzedékre hagyományozódtak, mintha ezzel próbálnák pótolni, hogy a rendnek nincs saját szertartásrendje vagy hivatalos rituáléja. Az Üres Isten fikarcnyit sem törődött a városi templomok pompájával és külsőségeivel. Míg a fiatalabb istenek eltöltekeztek zenével, fohásszal és a díszes oltárokra helyezett felajánlásokkal, addig az Üres Isten csak egyvalamit követelt a shinektől: áldozatot, de nem bor vagy vagyon formájában, hanem az önfeladás áldozatát. Az elme egy láng, mondogatták a szerzetesek. Fújd el!

Kaden még nyolc év elteltével sem tudta biztosan, hogy ez mit jelent, és jelenleg nem is zavartatta magát, hogy ezen elmélkedjen. A gyomra türelmetlenül korgott, így hát belökte a refektórium súlyos ajtaját, hadd járja át a beszélgetés tompa moraja. A teremben mindenfelé szerzeteseket látott: egyesek a durván faragott asztaloknál ültek, fejüket táljuk fölé hajtva, mások a terem túlsó végében elhelyezett kandallóban vidáman ropogó tűz előtt álldogáltak. Megint mások köveket játszottak, szemük üresen meredt, ahogy a táblán kibontakozó támadásokat és védelmi vonalakat tanulmányozták.

A szerzetesek éppen annyira változatosak voltak, mint a vidékek, ahonnan jöttek – magas, tagbaszakadt edishiek a messzi északról, ahol a tenger az év felében befagy; inas hannanok, akiknek kezét és alkarját a Deréktól északra élő dzsungeltörzsek mintázatai díszítették; és még pár mandzsar is, akiknek bőre barna, mint a koros fa. Eltérő külsejük dacára azonban a szerzetesekben volt valami közös, egyfajta keménység, olyan nyugalom, amelyet a rideg, csendes hegyekben élt élet szült, távol annak a világnak a kényelmétől, ahol nevelkedtek.

A shinek rendje kicsi volt, alig kétszáz szerzetes élt Ashk’lanban. A fiatal istenek – Eira, Heqet, Orella és a többiek – három kontinensről vonzották magukhoz híveiket, és szinte minden kisebb-nagyobb városban álltak templomaik: palotaszerű építmények selyembe és aranyba burkolva, egyik-másik még a leggazdagabb miniszterek és atrepák lakóházaival is vetekedett. Egyedül Heqet több ezer papnak parancsolt, és ennél tízszer többen járultak hódolni az oltáraihoz, amikor úgy érezték, bátorságra van szükségük.

A kevésbé kellemes isteneknek is voltak híveik. Rengeteg történet keringett Rassambur csarnokairól és Ananshael véres szolgáiról, mesék a koponyákból kifaragott és velőtől csöpögő kelyhekről, az álmukban megfojtott csecsemőkről, a sötét orgiákról, ahol a nemiség és a halál szörnyűséges nászban egyesült. Egyesek szerint a kapukon belépők közül csak minden tizedik tért vissza. Elragadta őket a Csontok Istene, suttogták a népek. Elragadta őket maga a Halál.

A világtól elzárkózó és az emberek ügyei iránt közömbös régebbi istenek kevesebb hívet vonzottak magukhoz. De még nekik is volt nevük – Intarra, a főnix; és párja, Hull, a denevér; Pta és Astar’ren –, és szétszórtan a három kontinensen ezrek imádták ezeket a neveket.

Csak az Üres Isten maradt névtelen és arctalan. A shinek úgy tartották, ő a legősibb, a legrejtélyesebb, a leghatalmasabb. Ashk’lanon kívül az emberek úgy vélték, hogy már meghalt, vagy talán soha nem is létezett. Egyesek szerint Ae vágta le, amikor megteremtette a világot, a mennyboltot és a csillagokat. Kaden ezt tökéletesen hihetőnek tartotta. Évek óta szaladgált le-fel a hegyen, és nyomát sem látta az istennek.

Körbenézett a teremben akolitustársait keresve, és a fal melletti asztalnál tekintete összeakadt Akiilével. Egy hosszú lócán ült Serkhannal és a kövér Phirum Prumm-mal – az egyetlen akolitussal Ashk’lanban, akinek megmaradt a pocakja, hiába lótott-futott, cipekedett, építkezett szüntelenül, az idősebb szerzetesek rendelkezései szerint. Kaden válaszul biccentett, és már elindult volna feléjük, mikor megpillantotta Henget a terem túloldalán. Elnyomott egy sóhajt – az umial biztosan valami undok vezeklést rótt volna ki tanítványára, ha az úgy ül le vacsorázni, hogy előtte nem tesz jelentést. Remélhetőleg nem fog sokáig tartani, míg elregéli a leölt kecske történetét; azután Kaden csatlakozhat a többiekhez, és végre kezébe veheti raguval teli tálját.

Huy Henget nehéz lett volna nem észrevenni. Sok tekintetben inkább illett valamelyik remek annuri borozóba, mint a császárság határain túl több száz mérföldre álló elszigetelt kolostorba. Míg a többi szerzetes csendes mértékletességgel végezte a munkáját, Heng dudorászott, míg a kecskéket gondozta, énekelt, ahogy agyaggal alaposan megpakolt zsákokat cipelt fel a partról, és folyamatosan ontotta magából a tréfákat, míg a fehérrépákat vágta karikákra a refektórium üstjeibe. Még akkor is tudott viccet mesélni, amikor véresre verte a diákjait. Jelen pillanatban az asztalánál egy történettel szórakoztatta fivéreit, amit élénk taglejtésekkel és madárfüttyel kísért. Mikor azonban meglátta, hogy Kaden tart felé, leolvadt arcáról a vigyor.

– Megtaláltam a kecskét – közölte Kaden mindenféle felvezetés nélkül.

Heng maga elé nyújtotta mindkét kezét, mintha így akarná útját állni a szavak árjának.

– Már nem vagyok többé az umialod – csóválta a fejét.

Kaden erre a homlokát ráncolta. Scial Nin, az apát, nagyjából évente újraosztotta az akolitusokat és az umialokat, de általában sosem meglepetésszerűen. Például nem a vacsora közepén.

– Mi történt? – kérdezte óvatosan.

– Ideje továbblépned.

– Pont most?

– A jelen az jelen. A holnap is „most” lesz.

Kaden lenyelte csípős megjegyzését; még ha Heng már nem is az umialja többé, attól még megkorbácsoltathatja.

– Kit kapok? – kérdezte inkább.

– Rampuri Tant – felelte Heng színtelen hangon, szokásos nevetése most elmaradt.

Kaden erre nagy szemeket meresztett. Rampuri Tan nem fogadott tanítványokat. Időnként, kopott barna csuhája és borotvált feje dacára, és annak ellenére, hogy egész napokat töltött törökülésben, szemét áhítatosan az Üres Istenre szegezve, Tan egyáltalán nem tűnt szerzetesnek. Kaden nem tudott semmi kézzelfoghatót mondani, hogy megindokolja, de a novíciusok is érezték, és vagy száz elméletet találtak ki rá, egész sor valószínűtlennek tűnő múltat teremtve neki, ami felváltva volt hol dicső, hol sötét: az arcán látható hegeket a Kanyar arénáiban vadállatokkal vívott küzdelmek során szerezte; régebben gyilkos volt és tolvaj, aki megbánta bűneit és az elmélkedő életet választotta inkább; valamilyen nagyúr vagy atrepa kisemmizett fia volt, aki Ashk’lanban bújt el, de csak annyi időre, míg kiterveli bosszúját. Kaden nem igazán adott hitelt egyik történetnek sem, de egy közös szálat mindegyikben talált: ez pedig az erőszak volt. Az erőszak és a veszély. Bárki volt is Rampuri Tan, mielőtt Ash’klanba jött, Kaden nem lelkesedett a gondolatért, hogy ő legyen az umialja.

– Már vár – folytatta Heng, és mintha sajnálat csendült volna ki a hangjából. – Megígértem, hogy a cellájába küldelek, amint megérkezel.

Kaden a válla felett vetett egy pillantást az asztalra, ahol a barátai ültek, és szürcsölték a ragut, élvezve a mindennap nekik kijutó pár percnyi, nem munkához kötődő beszélgetést.

– Most azonnal – szakította szét gondolatai füzérét Heng.

A refektóriumból a hálóteremig vezető út nem volt sok – száz lépés át a téren, aztán egy kurta ösvény két sor törpe borókafenyő között. Kaden gyorsan megtette a távot, igyekezett mielőbb szélvédett helyre jutni, és belökte a nehéz faajtót. Az összes szerzetes, beleértve Scial Nint, az apátot is, a hosszú, központi folyosóról nyíló egyforma szobákban aludt. A cellák kicsik voltak, éppen csak akkorák, hogy beférjen egy priccs, egy durva szövésű szőnyeg, meg pár polc, mivel a shinek idejük nagy részét a szabadban, a műhelyekben vagy meditálással töltötték.

Az épületben, ahol már nem érte a metsző szél, Kaden lelassított, és felkészült a találkozásra. Nem igazán tudta, mire számíthat – egyes mesterek azonnal próbáknak vetették alá a diákokat, mások jobban szerettek várni és figyelni, felmérni egy fiatalabb szerzetes erényeit és gyengeségeit, mielőtt döntöttek volna, milyen mederben folyjon a tanítás.

Ő csak egy másik mester, győzködte magát Kaden. Heng is új volt egy évvel ezelőtt, és őt is megszoktam.

A helyzetben azonban akadt valami furcsa, valami nyugtalanító. Először a leölt kecske, majd ez a váratlan csere, pedig a hosszú lócán kellene már üldögélnie egy gőzölgő tállal maga előtt, és a Akiillal meg a többi akolitussal vitatkoznia…

Megrázta a fejét. Az aggódásnak nem volt semmi haszna.

Most élj! – biztatta magát, felidézve a shinek egyik gyakori mondását. A jövendő csak álom. Ám gondolatai egy darabja, egy hang, amely nem volt hajlandó elhallgatni vagy megnyugodni, arra emlékeztette, hogy nem minden álom kellemes, hogy időnként, nem számít, mennyire forgolódik és vergődik is az ember, lehetetlen felébredni belőle.

HARMADIK FEJEZET

Rampuri Tan a padlón ült kis cellájában, az ajtónak háttal, és egy széles, üres pergamenív hevert előtte a kőlapon. Baljában ecsetet tartott, de bármilyen régóta ült is ott, még mindig nem merítette azt bele a mellette álló, fekete tintával teli csészébe.

– Lépj be! – szólalt meg rövid szünet után, és szabad kezével intett, anélkül, hogy megfordult volna.

Kaden átlépte a küszöböt, majd megállt. Az új umiallal töltött első pár pillanat az egész kapcsolat jellegét meghatározhatja. A legtöbb szerzetes hamar szeretett volna megfelelő benyomást tenni a tanítványára, Kaden pedig nem óhajtott valami fárasztó vezeklést a saját nyakába venni egy meggondolatlan ballépés vagy helytelen helyzetfelismerés miatt. Tan azonban láthatóan beérte annyival, hogy csendben elmélkedjen az üres lap felett, így Kaden is türelemre intette magát, és addig megnézte magának az új mesterét.

Nem volt nehéz észrevenni, hogy a novíciusok honnan merítették az ötletet, hogy az idősebb szerzetes az arénában harcolt egykor. Noha Tan már az ötödik évtizede derekán járt, még mindig úgy nézett ki, mint egy szikla: vaskos váll és nyak, roppant izomzat. Leborotvált fején fehér hegek árkai futottak, mintha egy karmos fenevad újra meg újra végigszántotta volna a koponyáját, egészen a csontig lehántva a bőrt. Bármi okozta is a sebeket, iszonytató fájdalommal járhatott. Kaden gondolatai a kecskedögre röppentek, mire megborzongott.

– Megtaláltad az állatot, amelyért Heng küldött – szólalt meg az idősebb szerzetes váratlanul. Nem kérdés volt, és Kaden egy pillanatig habozott.

– Igen – mondta végül.

– Visszaterelted a nyájhoz?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert megölték. Lemészárolták.

Tan leengedte az ecsetet, könnyed mozdulattal talpra állt, és most először fordult szembe a diákjával. Magas volt, majdnem annyira, mint Kaden, és hirtelen úgy tűnt, mintha nagyon szűkös lenne ez a kis cella. Sötét és szúrós szeme mint két lereszelt szög meredt Kadenre, akinek ettől földbe gyökerezett a lába. Annurban, annak is nyugat-eridroai részén és messze délen élnek olyan állatidomárok, akik medvék és jaguárok akaratát is megtörik pusztán a pillantásuk erejével. Kaden most úgy érezte magát, mintha ő is egyike lenne ezeknek az állatoknak, és nehezére esett úgy folytatnia, hogy közben az új umialja szemébe néz.

– Szirti macska tette? – kérdezte az idősebb szerzetes.

Kaden megrázta a fejét.

– Valami átvágta a nyakát… teljesen leszelte a fejét. Aztán felfalta az agyát.

Tan erre összevonta a szemöldökét, és a földön heverő ecset, a tálka meg a pergamen felé intett.

– Fesd meg!

Kaden megkönnyebbülten ült le. Bármilyen meglepetéseket is tartogasson az, hogy Tan diákja lett, az öregebb szerzetesnek legalább volt pár olyan szokása, mint Hengnek – ha valami szokatlanról értesült, képet akart róla. Hát, ezt elég könnyen teljesítheti. Kaden vett két mély levegőt, összeszedte a gondolatait, majd felidézte a saama’ant. A kép minden részletével együtt kitöltötte az elméjét – az átnedvesedett szőr, a lógó húscafatok, a törött edényként félrehajított üres koponyaüreg –, majd szinte azonnal belemerítette az ecsetet a tálkába, és festeni kezdett.

Gyorsan haladt – a szerzeteseknél folytatott tanulmányai során bőven volt ideje csiszolgatnia ügyességét –, és amikor végzett, tartott egy kis szünetet, majd letette az ecsetet. A pergamenen látható festmény olyan volt, mintha az elméjében létező kép egy csendes víztócsából tükröződött volna vissza.

Mögötte csend honolt a szobában, olyan nagy és sűrű csend, mint amilyen nagy és tömör egy szikla. Kaden legszívesebben hátranézett volna, de mivel arra utasították, hogy üljön le és fessen, és nem másra, így a festés végeztével ülve maradt.

– Ezt láttad? – szólalt meg végül Tan.

Kaden bólintott.

– És volt annyi lélekjelenléted, hogy ott maradj, míg előhívod a saama’ant.

Elégedettség töltötte el Kadent. Talán egyáltalán nem is lesz olyan rossz Tan diákjának lenni.

– Van még valami más is? – tudakolta a szerzetes.

– Semmi több.

Az ostor olyan erővel és váratlanul sújtott le Kadenre, hogy beharapta a nyelvét. A fájdalom élénk színű, vastag vonalként bomlott ki a hátán, míg a száját elöntötte a vér rezes íze. Egy pillanatra már nyúlt hátra a keze, hogy hárítsa a következő ütést, de aztán elfojtotta magában az ösztönt. Tan immár az umialja volt, és jogában állt, hogy tetszése szerint rójon ki rá vezeklést és büntetést. A váratlan támadás oka rejtély maradt, de Kaden mostanra már tudta, hogyan viselje el a korbácsolást.

A shinek között leélt nyolc év megtanította arra, hogy a „fájdalom” túl általános kifejezés annak a sokféle érzésnek a lefestésére, amit leírni hivatott. Megtanulta, hogy milyen szörnyen tud fájni a láb, ha túl sokáig van jeges vízben, és hogy ugyanez a láb milyen ijesztően szúr és viszket, amikor melegre kerül. Tanulmányozta a kimerültségen túl dolgoztatott izmokban eluralkodó vonakodó izomlázat, és a kín másnap kibomló virágait, mikor hüvelykujjával masszírozta a puha húst. Ott volt a tiszta seb okozta gyors, éles fájdalom, amit a megcsúszó kés ejt, meg az egy hétig tartó böjt utáni fejfájás tompa, doboló lüktetése. A shinek komolyan hittek a fájdalomban. Úgy mondták, emlékeztet arra, hogy mennyire erősen kötődünk saját testünkhöz. Emlékeztet a kudarcunkra…

– Fejezd be a festményt! – mondta Tan röpke szünet után.

Kaden fejben felidézte a saama’ant, majd összevetette a pergamenen láthatóval. A részleteket élethűen vitte át.

– Készen van – felelte némileg vonakodva.

Az ostor ismét lesújtott, de ezúttal felkészült rá. Elméje elnyelte a testét ért megrázkódtatást, míg a teste kissé megingott a csapás erejétől.

– Fejezd be a festményt! – mondta Tan ismételten.

Kaden habozott. Egy umialtól kérdezni valamit egyenlő volt a vezekléshez vezető gyors úttal, de mivel már úgyis megkapta a verést, valamivel több tisztánlátás nem árthatott.

– Ez egy próba? – kérdezte habozva. A szerzetesek mindenféle próba elé állították tanítványaikat, olyan próbák elé, amelyekben a novíciusok és az akolitusok megpróbálták bizonyítani ismereteiket és rátermettségüket.

Az ostor ismét a vállát érte. Az első két ütéstől felhasadt a csuhája, és Kaden most érezte, ahogy a suhogó belemar a csupasz bőrébe.

– Ez az, ami – felelte Tan. – Hívd próbának, ha tetszik, de nem a név a lényeg.

Kaden elfojtott egy nyögést. Bármilyen különc dolgai is vannak Tannak, ő is ugyanolyan dühítő, gnómikus kijelentéseket használ, mint a többi shin.

– Semmi többre nem emlékszem – közölte Kaden. – Ez az egész saama’an.

– Nem elég – felelte Tan, de ezúttal nem sújtott le az ostorral.

– Ez az egész – tiltakozott Kaden. – A kecske, a fej, a vértócsa, még a sziklára tapadt pár szőrszál is. Mindent lemásoltam, ami ott volt.

Tan ekkor megütötte az ostorral. Kétszer.

– Bármelyik bolond láthatja, ami ott van – felelte a szerzetes szárazon. – A világba bámuló gyerek is megmondhatja neked, ami ott van az orra előtt. Neked azt kell meglátnod, ami nincs ott. Azt kell nézned, ami nincs ott az orrod előtt.

Kaden ebből megpróbált valami értelmeset kihámozni.

– Bármi ölte is meg a kecskét, az nincs ott – kezdett bele lassan.

Újabb ostorcsapás.

– Persze hogy nincs. Mert elijesztetted. Vagy magától ment el. Bárhogy is, nem várhatod, hogy egy vadállat a zsákmánya felett fog gubbasztani, ha meghallja vagy megszimatolja, hogy egy ember közeledik.

– Ezért olyasmit keresek, aminek ott kellene lennie, de nincs.

– Magadban gondolkozz! A nyelvedet akkor használd, amikor van is mit mondanod.

Tan szavait újabb három csípős ostorcsapás követte. A sebekből vér csordult. Kaden érezte, amint végigfolyik a hátán, forrón, nedvesen, ragacsosan. Kapott már rosszabb veréseket korábban, ám mindig valami súlyos vétségért, komoly penitenciaként, egyszer sem egy hétköznapi párbeszéd során. Egyre nehezebb volt figyelmen kívül hagyni a gyötrő kínt, és erőlködve próbálta a gondolatait a szóban forgó témára összpontosítani. Tan irgalomból nem fogja abbahagyni a korbácsolást, ennyi világossá vált.

Azt kell nézned, ami nincs ott.

A szokásos shin-féle badarság volt ez, de mint annyi ilyen badarság, erről is valószínűleg kiderül majd, hogy igaz.

Kaden szemügyre vette a saama’ant. A kecske minden része szerepelt a festményen, még a belei is, amelyek csatakos kékesfehér kötelekként tekergőztek egy halomban a jószág hasa alatt. Az agya hiányzott, viszont a törött koponyát világosan festette meg, megmutatva, honnan kanalazták ki. Mi mást vár még tőle, hogy lásson? Nyomon követte a kecskét, egészen be a szurdokba, és…

– Nyomok. – A gondolat a szóval együtt született meg. – Hol vannak annak a nyomai, ami megölte?

– Ez nagyon jó kérdés. Voltak nyomok?

Kaden megpróbálta felidézni.

– Nem vagyok benne biztos. A saama’anon nincsenek… de a kecskére összpontosítottam.

– Úgy tűnik – felelte Tan –, hogy az aranyszínű szemeddel sem látsz jobban, mint mások.

Kaden pislogott. Korábban egyetlen umial sem tett megjegyzést a szemére: az már majdnem olyan lett volna, mintha az apjáról vagy a származásáról beszélnének. A shinek pedig a végsőkig hittek az egyenlőségben. A novíciusok novíciusok; az akolitusok akolitusok; a teljes jogú testvérek pedig mind egyenlőek az Üres Isten előtt. Kadennek azonban egyedi szempár jutott. Tan aranyszínűnek nevezte, de az igazat megvallva az írisze mintha lángolt volna. Gyerekként Kaden sokszor nézte apja szemét – az összes annur császárnak ilyen volt –, és álmélkodva figyelte, ahogy a színe mintha megváltozott és lángra kapott volna. Időnként olyan fényesen lobogott, mint a tűz, amibe belekap az erős szél, míg máskor sötéten vöröslő hőséget árasztva parázslott. Nővérének, Adarénak is ilyen volt a szeme, de az övé mintha úgy lángolt volna, mintha zöld ágak roppannának és égnének el benne. Adare, mint a császár legidősebb gyermeke, ritkán vetette fénylő tekintetét öccseire, és amikor megtette, általában a bosszúság vibrált benne. A család szerint a lángoló szempár magától Intarrától, a Fény Istennőjétől származott, aki évszázadokkal vagy évezredekkel ezelőtt emberi alakot öltött – úgy tűnt, senki sem tudja biztosan –, hogy elcsábítsa Kaden egyik ősét. Az a szempár megjelölte őt, mint a Csiszolatlan Trón, mint Annur igaz örökösét, a birodalomét, amely két teljes kontinenst fogott át.

A shineket persze éppúgy nem érdekelték a birodalmak, mint ahogy Intarra sem. A Fény Istennője egyike volt a régi isteneknek, öregebb, mint Meshkent és Maat, öregebb még Ananshaelnél, a Sír Uránál is. Tőle függött, hogy milyen ívet ír le a nap az égen, a nappali hőség, a hold istenektől eredő izzása. A szerzetesek szerint ő mégis csak egy gyermek volt, egy karonülő, aki a tűzzel játszik az üresség roppant palotájában, a végtelen és örökkévaló űrben, amely az Üres Isten otthona. Kaden egy napon majd hazatér Annurba, hogy elfoglalja helyét a Csiszolatlan Trónon, de amíg Ashk’lanban élt, addig ő is csak egy szerzetes volt, akitől kemény munkát és engedelmességet vártak. A szeme egészen biztosan nem fogja megmenteni Tan durva faggatózásától.

– Talán voltak nyomok – nyögte ki erőtlenül. – Nem tudom biztosan megmondani.

Tan egy darabig hallgatott, és Kaden azon töprengett, hogy vajon folytatja-e a verést.

– A szerzetesek túlságosan kesztyűs kézzel bántak veled – vonta le végül a következtetést Tan higgadt, de kemény hangon. – Én nem követem el ezt a hibát.

Csak később, mikor Kaden már a priccsén hevert, és kicsiket lélegzett, hogy megpróbálja eloszlatni a lángoló hátában érzett fájdalmat, jutott eszébe, hogy mit is mondott az umialja: „a szerzetesek”. Mintha Rampuri Tan nem lett volna közülük való.

NEGYEDIK FEJEZET

Még a tenger felől fel-feltámadó csípős, sószagú szélben is bűzlöttek a testek.

Adaman Fane szárnya találta a hajót két nappal korábban szokásos járőrkörútján: a vitorlák megtépve lifegtek a szélben, a korlátok véresek voltak, a legénységet felszecskázták, és a fedélzeten hagyták, hadd rohadjanak el. Mire a hadapródok megérkeztek, a perzselő tavaszi nap már munkához látott, felpuffasztotta a hasakat, ellenben a koponyákra és az öklökre ráfeszítette a bőrt. Legyek mászkáltak ki-be a halott tengerészek fülén, keresgéltek az ernyedt ajkak között, és meg-megálltak, hogy csápjaikat megdörzsöljék a kiszikkadt szemgolyókon.

– Valami ötlet? – kérdezte Ha Lin, és a lábujjával megbökdöste a legközelebbi tetemet.

Valyn vállat vont.

– Szerintem a lovasrohamot kihúzhatjuk.

– Ez sokat segít – vágott vissza a lány, és lebiggyesztve száját, kétkedve összehúzta mandulaformájú szemét.

– Bárki tette is, értette a dolgát. Nézd meg ezt itt!

Valyn leguggolt, hogy visszahajtsa a negyedik borda alatti csúf szúrt sebről a megkérgesedett szövetdarabot. Lin letérdelt mellé. Megnyalta a kisujját, aztán a második ujjpercig benyomta a sebbe.

Ha egy idegen Ha Linnel az utcán találkozik, azt gondolhatta volna, hogy egy kalmár nemtörődöm lánya, aki a nővé érés küszöbére érkezett: élénk volt és vidám, bőrét bronzosra sütötte a szabadban töltött sok óra, fényes fekete haját hátrafésülte a homlokából, és egy bőrszíjjal kötötte hátra. De a szeme egy katonáé. Mert az elmúlt nyolc évben ugyanazon a kiképzésen esett át, mint Valyn, ugyanazon a kiképzésen, mint a pórul járt hajó fedélzetén tartózkodó összes hadapród, és a Kettral már réges-régen megedzette, hogy elviselje a halál látványát.

Valyn azonban önkéntelenül is azt a vonzó fiatal nőt látta benne, aki volt. A katonák szinte szabálynak tekintették, hogy kerüljék a romantikus összegabalyodásokat a Szigeteken. A mindkét nembeli szajhák olcsón kínálták magukat a Kampón, és senki nem akarta, hogy szerelmi torzsalkodások robbanjanak ki több tucat ölési módra kiképzett férfiak és nők között. Valyn mindazonáltal időnként azt vette észre, hogy a tekintete az adott gyakorlatról Ha Linre vándorol, a lány csípőjének vonalára, a harci fekete ruha alatt teste domborulataira. Megpróbálta leplezni pillantásait – mert szakmailag oda nem illőek és kínosak voltak –, de úgy vélte a lány arcán időnként felvillanó fanyar mosolyból, hogy nem is egyszer rajtakapta ilyenkor.

Láthatóan nem bánta. Időnként még vissza is bámult rá azzal a dacos, lefegyverző tekintettel. Könnyen ki lehetett találni, hogy mivé fajult volna kettejük között a dolog, ha valahol máshol nőnek fel, valahol, ahol a kiképzés nem egy életen át tart. Persze a „valahol máshol” Valyn hui’Malkeeniannak a Hajnalpalotát jelentette, a maga szabályaival és tabuival; a császári család tagjaként sem szerethetett volna csak úgy bárkit, ahogy katonaként sem.

Felejtsd el! – ripakodott magára mérgesen. Azért volt ott, hogy a gyakorlatra összpontosítson, és ne mások életéről álmodozva töltse az egész délelőttöt.

– Értette a dolgát – jegyezte meg Lin elismerően, és nyilvánvalóan nem vette észre, hogy a fiú gondolatai teljesen máshol jártak. Kihúzta az ujját, és fekete ruhájába törölte a megalvadt vért. – Elég mély ahhoz, hogy szétrobbantsa a vesét, de nem annyira mély, hogy a penge beszoruljon.

Valyn bólintott.

– Rengeteg ilyen van, több, mint amennyit műkedvelőktől várna az ember.

Még egy pillanatig elidőzött a tekintete a lilás zúzódáson, aztán felállt, és a Vastenger loccsanó hullámai felé nézett. A rengeteg vér után jólesett egy percig a makulátlan kékséget, a déli ég tágas kupoláját szemlélni.

– Elég a pihenésből! – bömbölte Adaman Fane, és tarkón csördítette Valynt, ahogy átsétált a fedélzeten, úgy lépkedve át a szanaszét heverő tetemek felett, mintha azok csak lezuhant vitorlarudak vagy kötéltekercsek lettek volna. – Vonszoljátok a seggeteket a tatra! – A hatalmas termetű, kopasz kiképző már több mint húsz éve szolgált a Kettralnál, és még mindig oda-vissza átúszta a Kampóhoz vezető szorost minden áldott reggel, még pirkadat előtt. Nem sok türelemmel viseltetett az olyan hadapródok iránt, akik csak álldogáltak valamelyik gyakorlata során.

Valyn is csatlakozott a többiekhez. Természetesen mindegyiküket ismerte; a Kettral éppen annyira kis létszámú haderő volt, mint amennyire kiváló – az erős madarak, amelyeket arra használtak, hogy az ellenséges vonalak mögött ledobják őket, egyszerre öt-hat katonánál többet nem bírtak el. A császárság a Kettralt bízta meg, ha a feladatot gyorsan és csendben kellett végrehajtani – minden mást általában meg tudtak oldani az annur gyalogosok, lovasok, matrózok és tengerészkatonák.

Valyn kiképzőcsapata huszonhat főt számlált, ebből heten repültek ki az elhagyatott hajóhoz Fane-nel a délelőtti gyakorlatra. Különös legénységet alkottak: Annick Frencha vékony volt, mint egy kisfiú, és hallgatag, mint egy kő; Balendin vigyora kegyetlenséget sugallt, vállán ott ült elmaradhatatlan sólyma; a magas és komoly Talal szénfekete arcában derűs szempár ült; a hihetetlenül vakmerő Gwenna Sharpe javíthatatlan lobbanékonyságát még a kiképzés sem tudta kiölni belőle; Sami Yurl a birodalom egyik leghatalmasabb atrepájának szőke fia önteltségével tűnt ki. Nem sok közös volt bennük, leszámítva azt, hogy a parancsnokságon valaki úgy vélte, egy napon nagyon, de nagyon jók lesznek, amikor embereket kell ölni. Amennyiben addig más nem öli meg őket.

Az összes kiképzés, az összes lecke, a nyolcévnyi nyelvtanulás, a tűzszerészet elsajátítása, a tájékozódási gyakorlatok, a fegyverekkel vívás, az őrségben éberen töltött éjszakák, a véget nem érő testi fenyítés, a testet és a lelket megedzeni szándékozó erőszak, mind egyetlen célt szolgált: Hull Próbáját. Valyn úgy emlékezett a Szigeteken töltött első napjára, mintha beleégették volna az agyába. Az újoncok a hajóról leszállva egyenesen a sértések és ordibálások pergőtüzébe kerültek, a veteránok ádáz, dühödt képe bámult rájuk, akik ezt a messzi szigetcsoportot az otthonuknak nevezték, és akik láthatóan nehezteltek minden betolakodóra, még azokra is, akik lelkesen szegődtek a nyomdokaikba. Még két lépést sem tehetett, amikor valaki képen vágta, majd az arcát úgy belenyomták a nedves, sós homokba, hogy alig kapott levegőt.

– Verjétek a fejetekbe! – rikoltotta valaki… talán az egyik parancsnok? – Csak mert valami tehetetlen hivatalnok úgy látta jónak, hogy ideküldjön titeket, a mi drágalátos Qirin-szigeteinkre, az nem jelenti azt, hogy valaha is Kettral lesz belőletek. Közületek lesznek, akik irgalomért fognak esdekelni, pedig még ez a hét sem telik el. Mások a kiképzés során törnek meg. Közületek sokan meg fognak halni: leesnek a madarakról, megfulladnak a tavaszi viharokban, vagy szánalmasan zokognak majd, amikor elküldik megrohadni valami nyomorúságos hannan helyőrségbe a semmi közepére. És ez a könnyebbik fele! Ez a kibaszott vicces fele. Mert azokra, akik közületek elég szerencsések vagy makacsok ahhoz, hogy túléljék a kiképzést, még ott vár Hull Próbája.

Hull Próbája. Nyolcévnyi sugdolózó találgatás dacára sem Valyn, sem a többi hadapród nem tudott róla semmivel sem többet, mint amikor először tették lábukat Qarshra. Mindig olyan messzinek, olyan láthatatlannak tűnt, mint egy hajó a láthatár peremén túl. Senki nem feledkezett meg róla, de egy darabig figyelmen kívül lehetett hagyni; végtére is senki sem jutott el Hull Próbájára, ha nem élte túl a kiképzés odavezető éveit. És mégis, ennyi év után, végül csak elkövetkezett, mint egy már rég lejárt tartozás. Valyn és a többiek alig valamivel több, mint egy hónap múlva teljes jogú Kettralok vagy halottak lesznek.

– Talán kezdhetnénk a délelőtti tökéletlenkedést – fogott bele Fane, visszarángatva Valynt a jelenbe – Ha Lin értékelésével. – Lapátkezével intett a lánynak, hogy kezdheti. Ez bevett gyakorlatnak számított. A Kettralok mindig kirángatták a hadapródokat a friss csaták helyszínére, és ez a vizsgáztatás egyszerre szoktatta őket hozzá a halál látványához, és csiszolta taktikai ismereteiket.

– Éjszaka történt a támadás – felelte Ha Lin pattogós és magabiztos hangon. – Egyébként a tengerészek a fedélzeten látták volna a támadóikat. A csáklyázás jobbról történt: tisztán lehet látni a csáklyák hagyta vájatokat az oldalpalánkon. Amikor a…

– Magasságos ’Shael az égben! – szakította félbe a fejét csóválva Fane. – Ennyit egy elsőéves is tudna. Lenne olyan kedves valaki, és mondana valami olyasmit is, ami nem ilyen durván egyértelmű? – Körbenézett, tekintete végül Valynon állapodott meg. – Mondjuk a mi Legfényességesebb Fenségünk?

Valyn gyűlölte a titulust. Egyfelől még csak nem is volt pontos – annak dacára, hogy apja volt a császár, ő soha nem fog a Csiszolatlan Trónra ülni –, másfelől pedig nem számított, hogy milyen előkelő a származása. A Szigeteken nem léteztek rangok, sem különleges előjogok vagy kiváltságok. Mi több, Valynt valószínűleg kicsit keményebben is fogták, mint a többséget. De már réges-régen megtanulta, hogy a panaszkodással csak még nagyobb szarba kerül, és jelen pillanatban nem volt szüksége arra, hogy még több időt töltsön a szarban, így vett egy nagy levegőt, és belekezdett.

– A legénység még csak fel sem fogta igazán, hogy bajban van…

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, Fane egy horkantással és egy kurta kézmozdulattal félbeszakította.

– Tíz percet kaptatok, hogy körülnézzetek ezen a ’Kent-csókolta kecskebaszáson, és az egyetlen következtetés, amit levontok, hogy meglepetésszerű támadás volt? Mit csináltatok eddig? Gyűrűket zabráltatok, meg a hullák zsebeit forgattátok ki?

– Még csak most kezdtem bele…

– És már be is fejezted. Te mit mondasz, Yurl? – bökött rá Fane a magas szőke ifjúra. – Talán te képes leszel bizonyos mértékben kiegészíteni Legfényességesebb Fenségünk kimerítő elemzését?

– Rengeteg mondanivalóm van – vetett Sami Yurl egy önelégült vigyort Valynra.

– A talpnyaló kurafi – sziszegte Lin, de olyan halkan, hogy csak Valyn hallhassa.

Noha az összes hadapród egyformán szűkölködött, és ugyanaz a cél lebegett előttük, a csapatban nagy szakadékok tátongtak. A fiatalok zöme, akik felcsaptak katonának, ezt vagy azért tették, mert élt bennük a vágy a birodalom védelmére, vagy mert szerettek volna világot látni, és repülni azokon a hatalmas madarakon, amelyeket csak a Kettralok ülhettek meg. Egy Sia-síkságról jött földműves fiának a Kettral szinte elképzelhetetlen lehetőségeket kínált. Másokat azonban más okok vezéreltek, mikor a szigetre jöttek: az esély, hogy harcoljanak, hogy fájdalmat okozzanak, hogy életeket oltsanak ki – őket úgy vonzotta a Kettral, mint a keselyűket a bomló hús. Sami Yurl lehetett bármennyire jóképű, durva és aljas harcosként ismerték. A legtöbb hadapródtól eltérően ő láthatóan soha nem vetkőzte le a múltját, és úgy járkált fel s alá a Szigeteken, mintha azt várná, hogy mindenki hajlongjon előtte. Csábító lett volna az ifjút egy nagyúr páváskodó, felfuvalkodott fiának tartani, aki csak pénzének és családja kapcsolatainak köszönheti, hogy a soraikba került, de a szörnyű igazság az volt, hogy hatékony, veszedelmes harcos lett belőle, aki minden alkalmat megragadott társai megalázására.

– A támadás – folytatta Yurl – három napja történt a hőmérsékletből, a legyek számából és a rothadás mértékéből ítélve. Amint azt Lin is mondta – vetett a lányra egy sanda oldalpillantást –, éjszakai támadás volt, egyébként a legénységből többen viseltek volna fegyvert. Amikor a kalózok lecsaptak…

– Kalózok? – kérdezte a kiképző élesen.

Yurl vállat vont, és a legközelebbi hullához fordult, közönyösen belerúgott a fejébe, és így láthatóvá vált a kulcscsonttól a mellig futó vágás.

– A sebek illenek azokhoz a fegyverekhez, amiket ez a fajta mocskos népség kedvel. A rakteret kifosztották. Lecsaptak a hajóra, és elvitték a rakományt. Döngesd meg a szajhát, és húzz el gyorsan… elég általános.

Balendin jót kuncogott az élcen. Lin dühbe gurult, de Valyn csitítóan rátette a kezét a karjára.

– Szerencséjük – fűzte még hozzá Yurl –, hogy egyetlen hivatásos katona sem volt a fedélzeten. – A hangja azt sugallta, hogy ha ő ott lett volna a fedélzeten, a támadók egészen más fogadtatásban részesülnek.

Valyn ebben nem volt olyan biztos.

– Ez nem kalózok műve volt.

Fane erre felhúzta a szemöldökét.

– A Birodalom Fénye ismét megszólal! Látom, nem szeretnél üldögélni a babérjaidon, miután oly okosan megállapítottad, hogy „a támadás meglepetésszerű” volt. Kérlek, világosíts fel minket!

Valyn nem törődött a piszkálással. A Kettral kiképzői gyorsabban be tudtak furakodni az ember bőre alá, mint a bársonylégy. Ez volt az egyik oka, amiért olyan jó kiképzők lettek. A hadapród, aki nem képes megőrizni a hidegvérét, valószínűleg nem lesz valami jó katona, amikor nyilak kezdenek röpködni, és Fane, ha máshoz nem is, ahhoz értett, hogyan hozzon ki másokat a sodrából.

– Ez a legénység nem volt szokványos, ahol a hajósok mellett akad pár, a rakományt őrző zsoldos tengerészkatona – kezdte Valyn. – Ezek hivatásosak voltak.

Yurl felhorkant.

– Hivatásosak! Hát persze. Ami megmagyarázza, miért szóródtak úgy szét a fedélzeten, mint a riadt nyáj.

– Megvolt az esélyed, hogy jártasd a szádat, Yurl – szólalt meg Fane. – Most fogd be, és lássuk, hogy az aranyifjú képes-e másra is, mint kínos helyzetbe sodorni önmagát.

Valyn elnyomott egy mosolyt, és odabólintott a kiképzőnek, mielőtt folytatta.

– A legénység látszatra valóban elég mindennaposnak tűnik. Egy tucat ember – olyanok, akiket bármilyen szlúpon talál az ember, Antherától a Derékig. De csak két priccsen aludtak. Ami azt jelenti, hogy állandóan tízen voltak a fedélzeten. Készültek a támadásra. – Szünetet tartott, hadd emésszék a többiek.

– És a fegyvereik. Nem tűnnek valami nagy számnak. – Kivette az egyik hétköznapi hajóspengét a legközelebbi hulla kezéből, és feltartotta a fénybe. – Csakhogy ez liri acél. Milyen kalmárhajó az, amelynek fedélzetén mindig tízen vannak, és mindenkinek liri acélpengéje van?

– Biztosra veszem – mondta vontatottan Fane –, hogy még azelőtt szándékodban áll kibökni a lényeget, hogy lemenne a nap. – A hangja unottnak tűnt, de Valyn látta, hogy megcsillan a szeme. Valamire tehát rátapintott.

– Én mindössze annyit mondok, hogy ha ez a csapat hivatásosakból állt, akkor azok, akik megcsáklyázták a hajót és levágták őket, nem mezei kalózok voltak.

– Nocsak, nocsak – felelte a kiképző, és körülnézett az egybegyűlt hadapródokon, hogy lássa, mindenki figyelt-e az érvelésre. – Időnként a vak tyúk is talál szemet.

A Sasfészekben megszokott megjegyzések mércéjével mérve ez a kijelentés óriási dicséretnek számított. Valyn bólintott, de elrejtette, hogy mennyire elégedett. Yurl haragosan harapta be ajkát.

– A fedélzeten töltött tíz perc után – nézett körbe villámló szemekkel Fane – csak a császár üdvöskéje volt képes akár csak egy értelmes dolgot mondani erről a ’Kent-csókolta roncsról. Nem azért kantároztam fel két madarat és röptettelek ide titeket, hogy a délelőttöt azzal töltsétek, hogy egymás seggébe dugjátok az ujjatokat. Még egyszer nézzetek szét! Használjátok a szemeteket! Találjatok valamit, aminek haszna is van!

Nyolc évvel ezelőtt a dorgálás a lelke legmélyéig lesújtotta volna Valynt. De az efféle szidalmak mindennaposnak számítottak a Szigeteken. Fürgén odabólintott Fane-nek, majd Linhez fordult.

– Szétválunk? Tiéd a fedélzet, én meg ismét megnézem a fedélközt?

– Amit csak mondasz, ó, Birodalom Isteni Fénye – felelte a lány egy önelégült vigyor kíséretében.

– Hadd emlékeztesselek – húzta össze a szemöldökét Valyn –, hogy te nem vagy akkora, mint Fane.

A lány tölcsért képezett a kezéből, és a füléhez emelte.

– Ez meg mi volt? Úgy hangzott… mint egy fenyegetés.

– És te csak egy lány vagy.

Ez az élc a legkevésbé sem volt sértő a Qirin-szigeteken, ahol a katonák több mint harmada nő volt. Más császári csapatok kinevették volna még a gondolatát is a kevert nemű harci egységeknek, de a Kettralok szokatlan helyzeteket oldottak meg, olyan helyzeteket, ahol a lopakodás, a színészkedés, a megtévesztés és a meglepetés éppen olyan fontosnak számítottak, mint a nyers erő és a fürgeség. De ha Lin piszkálni akarja őt a származása miatt, akkor Valyn sem akart adós maradni neki.

– Nem szeretném, ha a térdemre kellene fektesselek, hogy aztán elfenekeljelek – fűzte még hozzá, és felhúzta a szemöldökét.

– Ugye tudod, hogy Shaleel megtanított minket arra, hogyan zúzzuk szét a heréket, igaz? – vágott vissza Lin. – Az igazat megvallva elég könnyű, olyan, mintha diót törne az ember. – Félkézzel be is mutatta, gyors, csavaró mozdulatot téve, amitől Valyn összerezzent.

– Miért nem maradsz itt – lépett jó nagyot hátra a fiú –, míg én megnézem, nem kerülte-e el valami a figyelmünket a raktérben?

Lin méricskélve sandított rá.

– Az igazat megvallva, lehet, hogy inkább csak mogyorót találnék ott…

Valyn felhajtotta a levezető csapóajtót, és még azelőtt eltűnt benne, hogy a lány befejezhette volna a mondatot.

A hajó raktere öblös volt, és félhomály uralkodott benne. Néhány napsugárnyaláb tűzött be a fedélzet be nem tömött résein át, de a helyet jobbára sűrű, sötét árnyék ülte meg. Egy ilyen harcnál általában nem sok látnivaló akad a fedélközben, és a többi hadapród közül csak páran jártak idelenn. Viszont kifizetődő volt olyan helyekre is benézni, ahova mások nem.

Valyn megállt egy pillanatra, hogy a szeme megszokja a félhomályt, aztán ismét elindult, óvatosan lépkedve az imitt-amott álló hordók és bálák között, míg a hajó finoman ringatózott alatta, ahogy a hullámok nyaldosták a testét. Bárki csapott is le a hajóra, biztosan elvitte magával a rakományt, már amennyiben volt egyáltalán. A megmaradt hordókon látható pecsétek szerint azokban siai bor volt, bár akik általában ezzel kereskedtek, inkább a rövidebb, szárazföldi úton szállították a fővárosba. A választófalhoz még most is oda volt rögzítve pár láda. Valyn felfeszítette az egyiket az övére szíjazott késével: szintén Siából származó gyapotbálák voltak benne. Jó rakománynak számított, de nem olyasminek, amire általában hivatásosak vigyáznak. Már éppen nekiállt a következő ládát felfeszíteni, mikor mintha halk nyögés ütötte volna meg a fülét.

Gondolkodás nélkül vonta ki a hátára keresztbe szíjazott két szabványos rövidkardja egyikét.

A hang a hajóorrból jött, egészen a legelső vízkieresztő résektől. Fane Szárnyának már át kellett volna vizsgálnia a szlúpot, meg kellett volna bizonyosodnia róla, hogy mindenki vagy halott, vagy meg van kötözve, mielőtt Valyn és a többi hadapród egyáltalán a fedélzetre léphetett volna. Fane azonban a Sasfészek egyik leglobbanékonyabb kiképzője volt, akit jobban érdekel a kardsuhogtatás, mint hogy a fedélközben mászkáljon és nyaki ütőereket tapintson ki. Annyi szent, hogy vethetett egy pillantást a raktérre, de egy súlyosan sebesült embert felületes pillantással könnyen nézhetett halottnak.

Valyn először riasztani akart valakit. Mert ha tényleg élne még egy hajós, Fane azonnal tudni akarna róla. Másfelől azonban a fiú nem volt biztos benne, hogy mit is hallott, és nem volt oda az ötletért, hogy idecsődítse az egész csapatot, hogy azután kiderüljön, csak valami elkóborolt lábasjószág őgyeleg a hajóorrban. Vetett egy gyors pillantást hátra a válla felett, aztán nesztelenül előresuhant, a kését alacsonyan, derékmagasságban tartva, míg rövidkardját szorosan maga elé emelte, védekező tartásban – a zárt helyeken vívott harc szabályai szerint.

Az ember egészen elöl volt, ott, ahol maga a gerinc felfelé ível: saját vérének tócsájában hevert. Valyn egy pillanatig azt hitte, hogy tényleg halott, hogy a horgonylánc nyiszorgott a csörlőben, vagy csak a napsütéstől meghajlott fa nyögött fel tiltakozva. Aztán a tengerész kinyitotta a szemét.

Az megcsillant a gyér fényben: értetlenség és gyötrő fájdalom tükröződött benne.

Valyn lépett egyet előre, aztán megállt. Ne tételezz fel semmit! Ez volt Hendran taktikájának első fejezete, a fóliánsnak, amelyet lényegében minden Kettralnak szó szerint be kellett magolnia. A férfi látszólag a halálán volt, de Valyn nem ment közelebb.

– Hallasz? – kérdezte csendesen. – Mennyire súlyos a sebed?

A tengerész szeme ide-oda forgott az üregében, mintha csak a hang forrását keresné, mire végül megállapodott Valynon.

– Te… – nyögte ki erőtlenül és rekedten.

Valyn nagy szemeket meresztett. Még sosem látta ezt az embert, és a Szigeteken töltött évek során biztosan nem, de abban a láztól fénylő szempárban olyan felismerés égett, amitől földbe gyökerezett a lába.

– Félrebeszélsz – mondta megfontoltan, és közelebb araszolt. Hacsak a férfi nem egy hivatásos teátrista, akkor nem színészkedett. – Hol sebesültél meg?

– Olyan a szemed – rebegte a hajós elhalóan.

Valyn megdermedt. Amikor az emberek általában a „szemet” emlegették, akkor apjáról, Sanlitunról, vagy fivéréről, Kadenről beszéltek: mindketten részesültek a híres lángoló tekintet áldásából, a lángszerű íriszekből, amelyek megjelölték őket, mint magának Intarrának az örököseit, mint Annur jogos császárait. Még nővérének, Adarénak is ilyen szeme volt, bár ő sosem ülhet a Csiszolatlan Trónra, lévén nő. Valyn kiskorában szörnyen féltékeny volt ezekre a szemekre, mi több, egyszer majdnem meg is vakította önmagát egy égő gallyal, amikor megpróbálta lángra lobbantani a sajátját. Az igazság viszont az volt, hogy Valyn pillantása sem volt kevésbé nyugtalanító: a fekete pupillákat szénbarna írisz fogta körül. Lehet, hogy Kaden szeme olyan, mint a tűz, mondta erre Ha Lin, Valyné viszont olyan, mint ami azután marad, hogy a tüzet eloltották.

– Mi… érted jöttünk – közölte most a tengerész.

Valynra hirtelen szédülés tört, zavarba jött, mintha a hajót álnokabb hullámok táncoltatnák.

– Miért? – kérdezte. – És kik azok a „mi”?

– Aedoliak – sikerült a férfinak kinyögnie. – A császár küldöttei vagyunk.

Az Aedoli Testőrség. Ez magyarázatot adott mind a hozzáértésre, mind a liri acélra. A császár személyes testőrei mind jól képzett, jól felszerelt emberek voltak, és leszámítva a Kettralt, ők voltak a birodalom legcsodálatosabb katonái: olyan vasakaratú harcosok, akiknek az annur trónhoz fűződő hűségéről legendák keringtek. Rendjük alapítója, Jarl Genner úgy rendelkezett, hogy nem vehetnek maguk mellé feleséget, nem nemzhetnek gyermekeket, nem lehet tulajdonuk, mindezt azért, hogy biztosítsa a császárhoz és a Testőrséghez fűződő hűségüket.

Ám ezek egyike sem szolgált magyarázatul az ittlétükre, ami még egy klipperrel is jó három hétre esik a fővárostól, és hogy mind halottak, vagy haldokolnak. Vagy hogy ki csáklyázta meg ezt a hajót és végzett ezekkel az emberekkel, a világ egyik legjobb katonáival. Valyn a háta fölött hátranézett a raktér sötét félhomályába, de bárki okozta is ezt a felfordulást, a jelek szerint már rég elment.

A katona zihált a megerőltetéstől és a beszéd okozta fájdalomtól, de összeszorította az állkapcsát, és folytatta.

– Összeesküvés. Összeesküvés folyik. Mi… el akartunk… vinni, hogy… megvédjünk.

Valyn megpróbált valamit kihámozni ebből. Annurban rengeteg becstelen politikai ügylet zajlott, de a Kettralok pontosan azért választották a Qirin-szigeteket kiképzőközpontnak és otthonuknak, mert több száz mérföldre esett mindentől. Mellesleg a Qirin-szigeteken a Kettralok laktak. Az Aedoli Testőrségről mondák keringtek, de a Kettralokról legendák szóltak. Aki a Szigetek megtámadását tervezi, az csak őrült lehet.

– Maradj itt! – mondta Valyn, bár fogalma sem volt, hova mehetne az ember. – Ezt el kell mondanom valakinek. Fane-nek. A Sasfészek egyik parancsnoka.

– Ne! – sikerült kinyögnie az aedolinak, aki véres kezét felemelte zekéjéről, és Valyn felé nyújtotta. Hangja meglepően erősen szólt most. – Van itt valaki… talán egy fontos valaki… aki benne van…

A szavak felértek egy arculcsapással.

– Ki az? – dörögte Valyn. – Ki van benne?

A katona kimerülten rázta meg a fejét.

– Nem tudom…

A feje oldalra nyaklott. Élénkvörös vér fröcskölt elő valahonnan a zekéje alól, egyre gyengülő sugárban beterítette Valynt és körülötte a fedélzetet. Egy átvágott ütőér, jött rá a fiú… csakhogy egy átvágott ütőér percek, és nem napok alatt öl. Ennek az embernek már akkor el kellett volna véreznie, mikor a támadók már visszafelé másznak át a hajóperemen. Előrelépett, óvatosan széthúzta a katona zekéjét, és a szörnyű vágásra meredt, aztán figyelme a vérmocskos kézre terelődött, amely ernyedten feküdt az aedoli ölében.

– Ez lehetetlen… – dünnyögte. Ám a bizonyíték egyértelmű volt.

A férfi elszorította a saját ütőerét, átdugta az ujjait a húsába hasított résen, megkereste az iszamós eret, és összecsippentette. Lehetséges volt – Ellen Finch az orvosi kiképzésen ismertette a módszert –, de még Finch is elismerte, hogy csak nagy szerencsével lehet átvészelni ilyen állapotban egy napot. Az aedoli pedig majdnem három napig bírta így, várva valakire, fohászkodva bármelyik istenhez, akiben hitt, egy istenhez, aki jól kibaszott vele, méghozzá örökre.

Valyn megérintette ujjaival a férfi nyakát. Az ütőér megrebbent, kihagyott, aztán nem lüktetett tovább. Kinyújtotta a kezét, hogy lezárja a szemét, amikor Fane fülrepesztő bömbölése hallatán felkapta a fejét.

– Hadapródok a fedélzetre! Madár közeleg!

Valyn éppen kilökte a fedélzetre vezető csapóajtót, mikor fülsértő rikoltás hasított a délelőttbe. Égett a vágytól, hogy elmondja valakinek, amit az imént hallott, de a katona figyelmeztetése ott visszhangzott a fülében: Van itt valaki, aki benne van. Abban a pillanatban még azt sem tudta biztosan, hogy egyáltalán elmondhatta-e volna bárkinek: mert minden szem az égre szegeződött, a fejük felett szárnyaló kettralra, amelynek sötét szárnyai kitakarták a napot.

Még a Szigeteken töltött nyolc év után, még a hatalmas madarakon történő repüléssel, a róluk való harccal, leszállással és felszállással töltött nyolcévnyi tanulás után sem volt teljesen nyugodt a közelükben. Ha az évkönyvek helyesen állították, a madarak öregebbek voltak az embereknél, öregebbek, mint a csestriimek és a nevariimok, egyfajta emlékeztetői azoknak az időknek, amikor még istenek és szörnyek járták a földet. Noha a Kettralok találtak rájuk, és látszólag ők szelídítették meg őket, a madarak sötét, sima szemében Valyn soha nem látta nyomát sem a szelídségnek, és most, ahogy ott állt a nyitott fedélzeten, és a feje felett ott szárnyalt az óriási teremtmény, úgy gondolta, már érti, milyen rettegés költözhet a frissen kaszált mezőn rekedt egér szívébe, amikor egy sólyom szárnyra kap.

– Úgy fest, ez a Bolha madara – árnyékolta le Fane a szemét a kezével. – De hogy mit keres ilyen messze idekint, arról ’Kent-csókolta fogalmam sincs.

Szokványos esetben Valyn is kíváncsi lett volna. Bár a Bolha is kivette a részét a hadapródok kiképzéséből, egyike volt a Sasfészek amúgy is halálos gyűjteményét alkotó legveszedelmesebb katonáknak, és ideje java részében északkeleten végzett el küldetéseket madárháton, a barbár Vérvárosokban, vagy az urghulok ellen, esetleg délen, ahol a dzsungellakó törzsek szüntelenül nyomást fejtettek ki a Deréknál. Szokatlan volt, hogy egy hétköznapi gyakorlat kellős közepén érkezzen, sőt, szinte példa nélkül való. Megszokott esetben az efféle meglepetések segítettek életet lehelni a kiképzésbe, de így, hogy Valyn megtalálta az aedolit, a fekete madarat baljós előjelnek tekintette, és a válla fölött hátrapillantott, hogy új szemmel mérje végig a fedélzeten álló hadapródokat. Ha az az ember nem hazudott, akkor sötét erők működtek a Szigeteken, és ha Valyn egyvalamit megtanult a Kettralnál, akkor az az volt, hogy az efféle meglepetések csak akkor kellemesek, ha azok nem őt érik.

A madár előzetes jel nélkül összezárta összesen hetvenlábnyi széles szárnyát, szorosan a testéhez préselte, és mint az égből lehulló lándzsa, zuhanni kezdett a hajó felé. Valyn és a többi hadapród szeme tágra meredt. Az összes Kettral meg tudta ülni madarát és le tudott róla szállni; a teremtményeknek nem sok hasznát vehette az ember, ha nem tudta megülni. Na de ilyet? Még soha nem látott senkit ilyen gyorsan közeledni.

– Ez kizárt… – suttogta mellette Ha Lin, és rémülten rázta a fejét. – Egyszerűen nem…

A madár egy szélroham és az általa felkavart törmelék örvényében érkezett, ami majdnem ledöntötte Valynt a lábáról. Ahogy leárnyékolta a szemét, még elcsípte, amint a teremtmény karmai a fedélzet felé nyúlnak, és egy Kettralok feketéjét viselő alak kicsusszan hámjaiból, a fedélzetre ugrik, hogy egy gördülés után könnyedén talpra szökkenjen. Még el sem ült a feltámadt szél, a madár már ott sem volt, hanem alacsonyan szállt a hullámok felett észak felé, ellenben a Bolha már ott állt közöttük.

Nem tűnt valami félelmetes katonának. Míg Adaman Fane magas volt, és felépítése olyan, akár egy bikáé, a Bolha alacsony volt, és viharvert, szénfekete bőrét valami gyerekkori betegség himlőhelyei pöttyözték, fejét göndör ősz hajzat borította, ami olyan volt, akár a füst. Az érkezése viszont mindenkit emlékeztetett arra, hogy ez az ember és az általa vezetett szárny mire képes. Senki más nem zuhant így alá az égből, sem a többi hadapród, sem a kiképzők, sem Adaman Fane, és főleg nem egy mozgó hajóra! Ha Valyn próbálkozott volna ugyanezzel a vízen, örülhetett volna, ha úgy távozik, hogy nem töri el az összes bordáját. Egy fel-le mozgó fedélzetre pedig… hagyjuk! Mindig is úgy gondolta, hogy a többi Kettral kicsit kiszínezi az igazságot, amikor azt állítják, hogy a Bolha több mint ezer sikeres küldetést repült, de most ez…

– Ez szokatlanul felvágósra sikeredett – húzta fel a szemöldökét Fane.

A Bolha elfintorodott.

– Sajnálom. A parancsnokság küldött.

– Méghozzá ’Kent-csókolta gyorsasággal.

Az alacsonyabb férfi bólintott. Ránézett az egybegyűlt hadapródokra, mintha egy pillanatra elidőzött volna a tekintete Valynon, aztán szemügyre vette a csapat többi tagját is, mielőtt figyelme ismét visszatért volna Fane-re.

– Te és a szárnyad mihamarabb szálljon fel! Még tegnap, ha ez lehetséges. Engem követtek majd északra. Sendra szárnya már úton van.

– Három szárny? – vigyorodott el Fane. – Izgalmasnak hangzik. Hova megyünk?

– Annurba – felelte a Bolha. Láthatóan nem osztotta Fane lelkesedését. – Meghalt a császár.

ÖTÖDIK FEJEZET

Meghalt a császár.

A szavak szinte csontként fúródtak Valyn agyába, és még most, órákkal azután is, hogy a Bolha szélroham és szárnycsapások közepette leszállt a hajón, könyörtelenül szaggatták. Lehetetlennek tűnt, mintha azt hallaná az ember, hogy kiszáradt a tenger, vagy hogy a föld kettérepedt. Sanlitun halála természetesen tragédia volt az egész birodalomnak – több évtizedes higgadt, visszafogott uralkodás állt a háta mögött –, de Valyn a Qirin-szigetekre tartó repülőút java részében csak az apró, látszólag jelentéktelen emlékekre bírt gondolni: apja, amint a zablát fogja, ahogy fia első lován lovagolni tanul; apja, amint rákacsint egy unalmas állami vacsorán, mikor azt hiszi, hogy senki nem látja; apja, amint bal kézzel vív fiai ellen, hogy megcsillantsa előttük a siker reményének múlékony délibábját. Ünnepélyes ceremóniát tartanak majd a Qirin-szigeteken, mint ahogy máshol is, ahol meggyászolják az eltávozott császárt, de Valynnak nem volt ott senkije, akivel együtt gyászolhatta volna meg az ember elmúlását.

Még csak azt sem tudta biztosan, hogyan halt meg az apja. „Valamifajta árulás történt”, ennyit tudott vagy akart mondani a Bolha mindössze. A szokásos Kettral-marhaság volt ez; a kiképzők ragaszkodtak hozzá, hogy tanítványaik mindent magoljanak be a birodalomról, kezdve azzal, hogy mennyibe kerül a búza a Szabadkikötőben, azzal bezárólag, hogy milyen hosszú a Főpap pöcse, de amikor folyamatban lévő hadműveletekre került a sor – akkor nem kaphattál egyenes választ. Időről időre valamelyik veterán odavetett a hadapródoknak egy-egy morzsát – egy nevet, egy helyet, valami szörnyű részletet –, épp csak annyit, hogy felcsigázza az étvágyat, de ne csillapítsa. „A feladat biztonsága érdekében”, csak ezt ismételgette a Sasfészek, de hogy miért volt szükség bármiféle biztonságra egy olyan ’Kent-csókolta szigeten, amely lényegében bebörtönözte az ott élőket, azt Valyn nem tudta. Többé-kevésbé megbékélt már ezzel a szabállyal, de saját apja halála és hogy nem tud róla semmit, úgy marcangolta, mintha egy kegyetlen tüske fészkelte volna be magát a bőre alá. Az „árulás” alatt mérget értettek vajon? Vagy egy kést a hátába? „Balesetet” a Hajnalpalotában? Azt hitte volna, hogy Sanlitun fiának lenni számít valamennyit, de a Szigeteken Valyn nem a császár fia volt, csak egy hadapród, éppen olyan, mint a többi. Annyit tudott ő is, mint a többiek, semmi többet. Mikor a Bolha elmondta a hírt, arra gondolt, hogy a szárny azért jött, hogy elvigye, hogy visszarepítse őt Annurba a temetési előkészületekre. De mielőtt még rákérdezhetett volna, Adaman Fane hangja tört át zavarodottságán és rémületén.

– Te pedig, ó, Birodalom Fénye – mordult rá Fane, és durván vállon bökte –, nehogy azt hidd, hogy valamiféle nyaralásban lesz részed. Mindig halnak meg emberek. Az lesz a legjobb, ha ezt bevésed abba a makacs fejedbe. Ha azt akarod, hogy Hull Próbáján legalább esélyed legyen a túlélésre, akkor azt ajánlom, ma éjjel egy órát szentelj annak, hogy atyádra gondolsz, de aztán folytasd a gyakorlást.

Így hát a Bolha, Fane és vagy egy tucat másik Kettral északnyugatnak szárnyalt, át a loccsanó hullámok felett Annur irányába, Valynt pedig egy maroknyi hadapród társaságában egy másik madár karmára szíjazták: ez a jószág délnek repült, vissza a Szigetekre. Szinte lehetetlen volt ilyenkor beszélgetni, ahogy a szél az arcába csapott, és a lény hatalmas szárnycsapásai felette kavarták a levegőt. Valyn hálás volt ezért a látszatmagányért. A Bolha gyorsan jött és már ment is tovább, szinte felvezetés nélkül adta át a hírt, így Valyn akkor még nem érezte át, hogy mennyire fontosak ezek a szavak, most azonban teljes erővel csapódtak be.

Meghalt a császár.

Újra megforgatta őket a szájában, mintha a torkában érezhetné az általuk hordozott igazságot, mintha a nyelvével megízlelhetné őket. Az Aedoli Testőrségnek kellett volna megóvnia az apját, de a Testőrség sem lehetett ott mindenhol, nem védhette meg minden fenyegetéstől.

A legkiválóbb kardforgató – írta Hendran –, a tökéletes taktikus, a páratlan hadvezér. Mindegyikük sérthetetlennek látszik, míg a szerencse ellenük nem fordul. Ne legyenek kétségeid – tégy egy embert éppen elégszer a halál útjába, és a szerencséje biztosan fordulni fog.

Sanlitun természetesen nem valami rosszul elsült harcban esett el. A Bolha „árulást” emlegetett, ami azt jelentette, hogy valaki, valószínűleg egy csapatnyi valaki, összeesküvést szőtt a császár elárulására és meggyilkolására. Valyn gondolatai ekkor visszareppentek az alig egy órával ezelőtt a hajó rakterében talált aedolira. Nem kellett kémfőnöknek vagy katonai zseninek lenni ahhoz, hogy meglássa, a Valyn életét fenyegető veszély kapcsolódik a császár meggyilkolásához. Sőt, nagyon úgy tűnt, mintha egy csendes palotaforradalom zajlana, az egész Malkeenian-vérvonal módszeres megsemmisítése. Sanlitun nyilván rájöhetett erre halála előtt, nyilván ezért indította útjára a hajót, tele aedoliakkal, hogy azok mentsék és védjék meg a fiát, de a hajó pórul járt, Sanlitunt pedig ez a tudás sem mentette meg. Valakik ki akarták irtani a Malkeenian-vérvonalat, és rémítő módon jó úton haladtak. Valaki eljön majd Valynért is, és nemcsak érte, hanem Kadenért is. Még Adare is veszélybe kerülhet, noha nő soha nem ülhetne a Csiszolatlan Trónra. Ez az egyszerű tény, noha gyerekkorában dühítette a lányt, még megmentheti az életét. Legalábbis Valyn remélte.

Szentséges Hull, gondolta komoran Valyn. Bármilyen ijesztőnek is találta a gondolatot, hogy rejtőzködő orgyilkosok vadásznak rá a Qirin-szigeteken, Kaden sokkal rosszabb helyzetben volt. Kadennek, és nem Valynnak volt aranyszeme, és Kaden, nem pedig Valyn volt a trónörökös: most már ő volt a császár. És Kaden, nem pedig Valyn élt egyedül valami messzi kolostorban, kiképzetlenül, védtelenül, mit sem tudva a történtekről.

Odafent, bonyolult hámjában a kettral hátára szíjazva, Laith, a röptető meredek fordulóba döntötte a madarat. Valyn oldalra nézett, és látta, hogy Gwenna őt bámulja a másik karomról: vörös haja lángnyelvként röpködött a feje körül. Az összes hadapród közül talán Gwenna volt a legvalószínűtlenebb jelenség. Inkább tűnt egy serfőző lányának, mint kiváló katonának – a szeplőivel, a göndör hajával, asszonyos domborulataival, amelyeket még a szokványos fekete öltözet sem tudott a legkevésbé sem elrejteni. Egy serfőző lányának nézett ki, de a Szigeteken nem volt talán nála rosszindulatúbb ember.

A szája lefelé görbült, vagy azért, mert haragudott valamiért, vagy mert ezzel a szigorú tekintettel fejezte ki együttérzését – nála ezt nehéz volt megállapítani. Lehet, hogy ő van benne?, töprengett Valyn. Nevetségesnek tűnt, hogy egy ilyen, a felsőbb köröket érintő összeesküvés, amelynek célja a világ leghatalmasabb családjának megdöntése, beavatna egy olyan hadapródot, aki még a Próbát sem állta ki. Ám Gwenna zöld szeme olyan meredten figyelte, amit nehéz volt felfogni. Valynnak elképzelése sem volt róla, hogy a lány mióta figyeli, de egy pillanattal később Gwenna rámutatott a fiú csatjára, amely őt a madár óriási, pikkelyes lábához szíjazó hevederhez kapcsolta. Mikor lenézett, Valyn riadtan vette észre, hogy nem jól csatolta be a rögzítőszíjat. Ha a madár meredeken bedől, az akár le is tépheti őt a karomról, és akkor ezerlépésnyi zuhanás vár rá a hullámokig, a halálba.

Te ’Kent-csókolta tökfej! – korholta magát, és szorosabbra rántotta a bőrszíjat, hogy aztán kurtán odabólintson Gwennának. Senkinek sem kell megölnie, ha elintézed helyettük. Nagy nehezen elnyomta magában a nyugtalanságot. Bármilyen összeesküvés folyt is, addig nem tudja meghiúsítani, amíg ebben a hámban himbálódzik. Míg a madárhoz volt szíjazva, nem tehetett mást, mint hogy pihen, így megpróbált ellazulni a hevederben, pihentetni kicsit fáradt izmait, keresni egy kis nyugalmat, amit általában a hullámok felett repülve szokott meglelni.

A tenger felszínén mostanra már forró és párás lehet a levegő, az a fajta nap, amikor az ember hátára tapad az ing, és a kardmarkolat csúszik az izzadságtól, de Laith ezer lépés magasságban tartotta a madarat, ahol a nap anélkül sütött, hogy perzselt volna, a kettral hatalmas szárnya pedig bőséges árnyékot nyújtott Valynnak, Gwennának és a két másik, karmokra szíjazott hadapródnak – így tartva meg az egyensúlyt. A fiú megpróbálta behunyni a szemét, de nem használt. Apja arcának képei töltötték meg az elméjét. Vagy Kaden arca volt? Nem látott mást, csak azt az arany íriszt, a fennen lobogó lángot, amely kialszik, mikor vér önti el a szemgödröt.

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a képeket, kinyitotta a szemét, ismét ellenőrizte, megvan-e az övre erősített kése, a rövidkardjai, zár-e rendesen a csat, újra meg újra átpörgette a fejében a repüléskor használt rutinszerű listát. Ráébredt, hogy Gwenna még mindig őt nézi, ezért abbahagyta a tapogatózást, és figyelmét az alatta lassan tovaúszó szárazföldre és tengerre szegezte.

Most már a Qirin-szigetek nagy részét belátta, a vékony láncolatot, amely szigetekből fűzött nyakláncként húzódott a hullámok között. Qarsh, a szigetcsoport legnagyobb tagja, nem messze délre terült el, Valyn pedig már ki tudta venni a homokos fövenyeket, a sűrű mangroveligeteket, a poros mészkőszirteket, és a Sasfészek parancsnokság különféle épületeit – a barakkokat, az ebédlőt, a kiképzőpályákat, a raktárakat – éppen olyan tisztán, mintha csak térképre rajzolták volna őket tintával. Néhány hajó, kinézetre egy kétárbocos kereskedő ketch meg pár szlúp hintázott a kikötő hullámain lehorgonyozva, és szinte közvetlenül alatta egy karcsú törzsű kutter hasította a hullámokat a kikötő felé tartva.

Qarsh volt az otthona – nemcsak a hosszú, alacsony barakk, amelyet huszonöt másik hadapródtársával osztott meg az elmúlt nyolc évben, vagy az ebédlő, ahol az étkezések zajlottak, ahova kimerülten és zsibbadtan érkeztek az egész napos kiképzés után, hanem az egész sziget, a sziklás földnyelvektől kezdve a mangrovék között kanyargó vízi utakig. Ismerős, mi több, megnyugtató hely volt, olyan, amilyen a Hajnalpalota sosem. A Szigetekre sajátjaként tekintett. Mostanáig.

Az aedolitól kapott figyelmeztetés és apja halála után a kis szigetvilág most valahogy másmilyennek tűnt: különösnek, álnoknak, veszélytől terhesnek. Lehet, hogy a kikötőben horgonyzó hajók egyike hozza azokat, akik megcsáklyázták az aedoliakat, és lemészárolták őket. Valaki a barakkokban vagy az ebédlőben, valaki, aki mellett ezerszer ment már el a kiképzőarénában, vagy aki mellett számtalanszor dolgozott a raktárban, lehet, hogy a megölését tervezgeti. Azok a tekervényes sziklás csapások túlságosan elzártak voltak, túl sok kanyarral és fordulóval, ahol úgy tűnhet el az ember, hogy senki még csak észre sem veszi, ráadásul a Kettralok kiképzése is ezer lehetőséget kínált a „balesetekre” – elrontott leugrásokat, megbütykölt robbanószereket, és bármerre nézett az ember, mindenütt éles acélt látott. Az otthona egyetlen délelőtt alatt csapdává alakult.

A madár elsuhant a kikötőtől nyugatra nem messze kialakított széles, leszállásra alkalmas mezőn, Valyn pedig leszökkent a karmáról. A mező szélén kis csoportba verődve egy csapat társa várakozott, egyesek feszengve babrálták övre szíjazott késüket, míg mások egyenesen őt figyelték, ahogy elindult feléjük. A hír gyorsan terjedt a Kettralok között.

Gent Herren lépett előre elsőként, busa fejét csóválva.

– Balszerencse – dörmögte, és kinyújtotta pörölyszerű kezét. A hatalmas termetű hadapród legalább egy fejjel magasodott Valyn fölé, és ehhez mérhető volt a válla is. Úgy festett, akár egy medve, és általában olyan szelídnek is tűnt, mint az, noha most visszafogta magát. – Atyád gondosan kormányozta a birodalom hajóját – folytatta, mintha nem tudná biztosan, mit is mondjon.

– Nagy veszteség ez a birodalomnak – tette hozzá Talal. Talal egy megcsapoló volt, és mint minden megcsapoló, ő is leginkább saját társaságát kereste. Az elmúlt évek során azonban Valyn több kiképzőgyakorlaton dolgozott vele, és különös és torz képességei dacára a fiú kialakított az irányába egyfajta óvatos bizalmat. Talal fekete gúnyája mellett egy sor csillogó karkötőt, karpántot és gyűrűt viselt, fülébe pedig karikákat és szegecseket fúratott. Máson az efféle díszek a hiúság és a léhaság jelei lettek volna, de Talalon a fémek csillogása-villogása csak annyira volt könnyelmű, mint amennyire egy orgyilkos megvillanó pengéje az. – Sejtik már, hogy mi történt?

– Nem – felelte Valyn. – Én sem tudom. Árulás volt. Mindössze ennyit mondtak.

Gent ujjait taglószerű ökölbe szorította.

– Fane és a Bolha megtalálják a ’Kent-csókolta fattyakat. Megtalálják, és szépen elrendezik őket.

Valyn bizonytalanul bólintott. Csábító volt a kép – hogy a Kettralok szárnyai fényt derítenek az összeesküvők kilétére, kiverik belőlük az igazságot, majd kivégzik őket az annuri Istenek Útja közepén. Ez ugyan nem hozza vissza az apját, de a kirótt igazságnak is megvan a maga hideg elégtétele, és Valyn is könnyebben venné a levegőt, amint a gyilkosokat fellógatnák. Feltéve, ha ez ilyen egyszerűnek bizonyul, gondolta magában komoran. Valahol benne azonban egy rideg, realistának tűnő hang azt felelte, hogy nem lesz az.

– Akkor nem fog ártani, ha jobban ügyelsz a ’Kent-csókolta csatokra – szólalt meg Gwenna, így tolakodva be a beszélgetésbe. Zöld szeme haragosan villogott, és az egyik ujját Valyn mellkasa közepébe nyomta, körmét belemélyesztve a szegycsontba. – Majdnem bevégezted odafent a nagy víz felett.

– Tudom – felelte Valyn, és nem volt hajlandó hátralépni egyet.

– Csak az imént tudta meg, hogy meggyilkolták az apját – mutatott rá Gent.

– Ó, a szegény jószág – csattant fel Gwenna. – Talán ágyba kellene dugni, és egy hétig meleg tejjel etetni.

– Gwenna – nyújtotta ki a kezét Talal, hogy lecsillapítsa a lányt –, felesleges…

– Kibaszottul és egyáltalán nem felesleges – vágott vissza az. – Azért követ el egy hibát, mert a fellegekben jár, és megölethette volna magát. Vagy így megölethet valaki mást.

– Higgadj le, Gwenna! – dörögte Gent, és hangja fenyegetően morajlott, akár egy távoli lavina.

A lány fikarcnyit sem törődött a másik két hadapróddal, és zöld szemét Valynra szegezte.

– Ha még egyszer rajtakaplak, hogy ilyesmit csinálsz, jelenteni fogom. Méghozzá egyenesen Rallennek. Megértetted?

Valyn rezzenéstelenül állta a pillantását.

– Értékelem, hogy észrevetted a csatot. Lehet, hogy az életemet mentetted meg. De az anyámat nyolc éve elhagytam, mikor a Szigetekre hajóztam, és nincs szükségem arra, hogy te vedd át a szerepét.

A lány erre lebiggyesztette az ajkát, és Valyn egy pillanatra azt hitte, vitába fog vele szállni. Tett egy fél lépést hátrafelé, áthelyezte a testsúlyát, és kihúzta a kezét az övéből. A Kettralok ingerlékeny népség hírében álltak, és a viták, még az aprócska viták is gyakran torkolltak ütésváltásba. Fogalma sem volt, hogy Gwenna mitől veszett meg így, de Valyn korábban látta már ölre menni más hadapródokkal, és általában nem ő húzta a rövidebbet. A kontinensen rengeteg bolond akadt, aki csak gúnyolódott volna azon, hogy ugyan milyen veszélyeket is rejthet egy női pofon, de a kontinensen a nőket nem képezték ki arra, hogyan zúzzanak szét egy légcsövet vagy toljanak ki egy szemet. Egyetlen feszült pillanat múlva azonban Gwenna megcsóválta a fejét, dünnyögött valamit a „kibaszott alkalmatlanságról”, és elindult a barakkok felé.

Egy darabig még csend uralkodott, amit Gent tört meg: hangja olyan volt, mint amikor egy zsák szikla görög lefelé a dombon.

– Azt hiszem, beléd van esve.

Valyn erre köhögésszerű nevetést hallatott.

– Mondok neked valamit. Ha a Próba után az én szárnyamba osztják be, mindkettőtöknek engedélyezem, hogy álmomban megfojtsatok.

– Lehet, jobb lenne őt megfojtani – csendült fel Ha Lin hangja. Ő a következő madáron szállt le, és nyilván akkor érkezett, amikor Gwenna olyan drámaian távozott. – Tudod, Val, ez a megszokott módi. Az ellenség meghal. Te meg élsz. Rémlik valami ilyesmi? Talán az elmúlt pár évben nem nagyon figyeltél oda erre.

– Gwenna nem ellenség – tiltakozott Talal.

– Ó, nem is – csóválta a fejét Lin –, hanem egy kicseszett édes kis nő.

Valyn azon kapta magát, hogy vigyorog.

– Nekem tökéletesen megfelel így, amíg nem próbál meg valami kellemetlen helyre dugni egy lobbanókanócot, és aztán meggyújtani a gyújtózsinórt.

– Egy férfi sértetlen tagokkal és méltósággal kíván meghalni – bólogatott Gent. – Ha leszúrják, ha megmérgezik, ha vízbe fojtják, az mind rendben van… – A hangja elhalt, ahogy hirtelen rádöbbent, mit is beszél. – Sajnálom, Val, igazi seggfej vagyok…

Valyn intett, hogy nincs miért bocsánatot kérnie.

– Ne izgasd magad ezen! Azért még nem kell hallgatnod, mert meghalt az apám.

– Mi van az öcséddel? – kérdezte Talal, megválogatva a szavait. – Ő biztonságban van?

Valyn éles pillantást vetett a megcsapolóra. Logikus kérdés volt, tekintettel a körülményekre, de túlságosan is egybecsengett ahhoz Valyn saját aggodalmaival, hogy feszélyezze. Vajon a megcsapoló így próbál meg értesüléseket kicsalni belőle?

– Még szép, hogy biztonságban van – felelte Gent –, hiszen az ismert világ legtávolabbi segglyukában üldögél. Ki ölné meg ott? Egy másik szerzetes?

Talal erre megrázta a fejét.

– Valakik elárulták Sanlitunt. Ha meg tudtak ölni egy császárt, megölhetnek egy másikat is.

– Bárkinek több mint fél évszakba telne, mire eljut a Csont-hegységbe, még akkor is, ha tegnap indult volna útnak egy gyors lovon – szólt közbe Lin, és Valyn vállára tette a kezét. – Kadennek, pontosabban a császárnak, nem lesz semmi baja.

– Kivéve, ha valaki már pár hónapja felszállt arra a gyors lóra – vetette oda Valyn. Őrjítő volt, hogy nem tudja pontosan, mi történt az apjával. Csak most vette észre, hogy ökölbe szorította a kezét, és nagy nehezen szétnyitotta az ujjait.

– Val – mondta most Lin –, úgy beszélsz erről az egészről, mint valami nagyszabású összeesküvésről.

– Pedig valószínűleg csak egy elégedetlen tökfej, akinek halálvágya van – fűzte hozzá Gent.

Nagyszabású összeesküvés. Az aedoli is pontosan ezt sugallta.

– Beszélnem kell Rallennel – közölte Valyn.

Lin erre felhúzta a szemöldökét.

– Azzal a szarzsákkal?

– Ő a hadapródok mestere.

– Ne is emlékeztess rá! – horkant fel a lány.

– Vagyis ő az, aki arról dönt, ki hagyhatja el a Szigeteket. És mikor. És milyen célból.

– Nyaralni mész?

– Egy hét se telne bele, és a Csont-hegységben lennék. Valakinek tudatnia kell Kadennel, mi történt.

Lin hitetlenkedve meredt rá, aztán megcsóválta a fejét.

– Hát, sok szerencsét a dologhoz!

A helyet övező minden mítosz és mese dacára a Kettralok központi parancsnokságának épülete – a Sasfészek – nem tűnt valami nagy számnak. Egyrészt a neve dacára nem holmi festői és drámai sziklaszirt peremén gubbasztott – mi több, egy sík földdarab közepén állt, pár száz lépésre a kikötőtől. Még csak nem is volt erőd. Mindössze pár lépcsőfok vezetett fel egy hosszúkás, alacsony kőépülethez, amely egy térre nézett. Lehetett volna akár egy vidéki földesúr istállója, vagy egy kellően tehetős kalmár raktára is. Ám mégis ebben a jellegtelen épületben hozták meg a Sasfészek katonái – férfiak és nők – azokat a döntéseket és adták ki azokat a parancsokat, amelyek királyokat döntöttek meg és birodalmakat forgattak fel.

Valyn úgy lépdelt fel azon a pár lépcsőfokon, hogy oda sem figyelt, öklével belökte az ajtót, és nagy léptekkel megindult a folyosón, csizmája csak úgy csattogott a kőlapokon. Egyforma tíkfa ajtók szegélyezték a folyosót; nem szerepeltek rajta sem nevek, sem jelek, amelyek útbaigazították volna a jövevényt. Ha nem tudtad, hol találod azt, akit keresel, akkor semmi keresnivalód nem volt az épületben. Valyn megállt Jakob Rallennek, a hadapródok mesterének irodája előtt. Szokás volt kopogni, de Valyn nem volt olyan hangulatban, hogy szokásoknak hódoljon.

Rallen egyike volt a Szigeteken azoknak a keveseknek, akik nem bírtak a Kettralok gyilkos kinézetével. Sőt, igazából még katonának sem tűnt. Éles gombszeme és verejtékező kopasz feje búbja látszatra inkább illett egy alantas írnokhoz, mintsem egy harcoshoz, és Valyn úgy gondolta, hogy leszámítva a rövid pengéjű kést, amelyet minden Kettral viselt az övén, más fegyvert tizenöt éve nem fogott a kezébe. Természetesen ő is tetőtől talpig feketébe öltözött, mint a többiek, de már a hájasság határát súrolóan kövér volt, és pocakja groteszkül rálógott az övére, amikor felállt. Valószínűleg ezért nem áll fel, gondolta Valyn, miközben vigyázzba vágta magát, és nagy nehezen kivárta, míg a férfi felpillant a pergamenről.

Rallen felemelte egyik hurkás ujját.

– Egy létfontosságú ügyet szakítottál meg – zúgta a férfi, és szeme visszavándorolt az előtte sorakozó számokra –, így várnod kell.

Az ügylet egyáltalán nem tűnt létfontosságúnak – néhány zsírpecsétes papír egy félig üres tányér mellett, amelyen egy sült csirke maradványai hevertek –, de Rallen szerette megváratni a legtöbb embert. Hatalma gyakorlása láthatóan közel akkora örömet okozott neki, mint amikor étellel tömte magát.

Valyn vett egy nagy levegőt. Vagy ezredszer próbált meg némi együttérzést táplálni a férfi iránt. Végtére is, nem Rallen döntött úgy, hogy egy felesleges rokkant lesz belőle. Hiszen valahogy tényleg átment Hull Próbáján, egykor ő is megbízásokat hajtott végre – vagy legalábbis egyet biztosan. Egy éjszakai leugrásnál szilánkosra tört a lába, és azóta is csak bottal tudott közlekedni. Nem lehetett könnyű elfogadni ezt olyasvalakinek, akinek ráment nyolc éve a kiképzésre, és a férfi nem viselte jól. Láthatóan orrolt mindenkire, aki szerencsésebb volt nála, és így Valyn, köszönhetően főrangú származásának és fényűzésben leélt gyerekkorának, a lista élén találta magát.

Valyn már számát se tudta, hányszor kellett latrinaszolgálatra mennie, vagy a harmadik őrséget állnia, vagy istállót takarítania valami jelentéktelen szabály apróbb áthágásáért. Sokkal, de sokkal könnyebb lett volna sajnálnia Rallent, ha valaki nem tette volna meg a hadapródok mesterévé. A fiú kezdetben értetlenül állt a választás előtt – miért tenne meg bárki egy alkalmatlan, fegyelmezetlen, leszerepelt alakot főnöknek, főleg egy olyat, aki nem rendelkezik harci tapasztalattal? A Szigeteken töltött pár év során azonban úgy vélte, kezdte megérteni. A Kettralok kiképzése nem csak a harcról szólt. Hanem arról is, hogyan bánjanak az emberekkel, hogy megőrizzék a hidegvérüket nehéz helyzetekben. Persze ilyet senki sem mondott, de Valyn kezdte gyanítani, hogy Rallen is a kiképzés része. Ismét vett egy nagy levegőt, és várt.

– Á! – mondta végül a férfi, és felpillantott a pergamenről. – Valyn! Sajnálom a téged ért veszteséget.

Úgy mondta ezt a sajnálomot, ahogy a hentes árulja a portékáját, de Valyn azért bólintott.

– Köszönöm.

– Viszont remélem – biggyesztette le az ajkát a férfi –, nem azért vagy itt, hogy valamiféle… engedékenységért könyörögj a kiképzésed során. A Kettral Kettral marad, még akkor is, ha tragédia történik.

– Nem könyörögni jöttem, uram – felelte Valyn megfontoltan, és igyekezett kordában tartani indulatait. – Hanem kérni.

– Ó, hát persze! Milyen ostoba is vagyok! Hiszen a nagy Valyn hui’Malkeenian soha nem könyörög. Valószínűleg a rabszolgáid könyörögnek helyetted, igaz?

– Nincs több rabszolgám, mint neked, uram.

Rallen szeme összeszűkült.

– És most miről lenne szó? Nem fogok eltűrni semmiféle felelőtlenséget az irodámban, bármilyen helyzetben legyél is…

– Nem felelőtlenségről van szó, uram. Csak egy kérésről.

– Igen? – intett a kezével a férfi, mintha egész végig arra várt volna, hogy Valyn kinyögje végre. – Elmondod a kérésedet, vagy tovább pazarolod az én időmet és a tiédet?

Valyn vett egy nagy levegőt.

– Szeretnék északra repülni egy madáron. El a Szigetekről. Ashk’lanba. Kaden nem értesül egyhamar apánk haláláról. Lehet, hogy veszélyben van.

Rallen egy pillanatig csak bámult rá, szeme tágra meredt húsos képében. Aztán kétrét görnyedt a nevetéstől, a dübörgő, örömtelen, cinikus hahotától.

– Szeretnél… – sikerült kinyögnie két nevetőgörcs között – elrepülni egy madáron. Hát ez pompás! Igazán pompás. A Szigeteken az összes többi hadapród Hull Próbájára készül, azért edzenek, hogy igazi Kettral legyen belőlük, te pedig szeretnéd… egyszerűen csak kihagyni! Tényleg a császár fia vagy!

– Ez nem rólam szól, uram – préselte ki nagy nehezen a szavakat Valyn. – Az öcsém miatt aggódom.

– Persze hogy rólad szól. És persze hogy te vagy a megfelelő ember a munkára, mi? A császárnak ott van az egész Aedoli Testőrség, azok, akiket egyetlen feladatra képeztek ki – hogy vigyázzanak rá –, de te mégis azt hiszed, hogy egy sima hadapród, aki még át sem ment a Próbán, mindent el tud majd intézni, mi? Valószínűleg az odaát, Annurban parancsnoklóknak ez a lehetőség meg sem fordult a fejében, igaz? Hiszen még nem is döbbentek rá, hogy igazából mennyire jó is vagy!

Valyn az igazat megvallva, nem számított arra, hogy kap egy madarat, de semmit sem veszíthetett azzal, ha megpróbálja. Így legalább előkészíthette a terepet az igazi kérésének.

– Akkor, ha én nem mehetek, menjen egy egész szárny. Egy veteránokból álló szárny. Talán a Bolha…

Rallen máris csendre intette.

– A Bolha északnak tart Fane-nel és fél tucat másik szárnnyal, hogy megpróbálják kibogozni, mi sült el ilyen rosszul, ’Shael nevére. Emellett ez nem a Kettralok dolga. Amint azt az imént mondtam, a császárt, legyenek derűsek élete napjai, az Aedoli Testőrség hivatott védeni. Itt, a Szigeteken ti azt tanuljátok meg, már akit meg lehet erre tanítani, hogy miként öljetek meg másokat, nem azt, hogyan óvjátok meg őket. A császárnak nem lesz semmi baja. Ez nem a te dolgod, és nem is az enyém, ami azt illeti.

– De uram… – kezdte Valyn.

– Nem – vágta rá Rallen.

– Talán ha beszélhetnék Daveen Shaleellel…

– Shaleel nem állna szóba veled.

– Talán ha szólna pár jó szót az érdekemben…

– Van nekem más dolgom is, mint hogy a császár elkényeztetett fiának a kifutófiúját játsszam.

– Értem – tévedt Valyn tekintete a csirke maradványaira. – Az ebéd kiemelt fontosságú.

Rallen ormótlan teste félig felemelkedett ültéből, és az asztal fölé tornyosult, a férfi arca vörösre gyúlt haragjában.

– Most már elég, hadapród! – Ezt már lényegében ordította.

Valyn túl messzire ment. Abban a pillanatban tudta ezt, hogy a szavak elhagyták a száját, mégsem tudta visszanyelni őket.

– Azt hiszed – fújtatott Rallen olyan hevesen, hogy a fiú azt hitte, bármikor összeeshet –, hogy csak azért, mert a császár fia vagy, jogodban áll belibbenni ide, és követelőzni? Ezt hiszed?

– Nem, uram – próbált meg témát váltani Valyn.

– Nem a te dolgod, nem a te feladatod ezt megítélni. Nem a te dolgod kérdéseket feltenni. Engedelmesség, hadapród. Ezt várjuk el tőled.

Valyn összeszorított fogakkal bólintott. Ha lett volna rá esélye, a kérésével egyenesen Shaleelhoz fordult volna. Ő volt az összes Északkelet-Vashban zajló katonai tevékenység parancsnoka, ami azt jelentette, hogy ő hangolt össze mindent, amit a Kettral folytatott a világ egyik legveszedelmesebb részén. Egyben ő volt a Szigeteken élők közül az egyik legkeményebb és legokosabb katona is. Sajnos, hiába engedett meg a Kettral jó pár furcsaságot, a parancsnoki láncolat éppen olyan megkerülhetetlen volt, mint bármely másik annuri katonai alakulatban. Ha Valyn megpróbálta volna megkerülni a hadapródok mesterét, és egyenesen berontani Shaleel térképszobájába, hamarabb latrinasúroláson találta volna magát, mint ahogy el tudta volna mondani a katonák hitvallását. Ekkor ismét felcsendültek fülében az aedoli szavai: Van itt valaki… talán egy fontos valaki… aki benne van…

– Sajnálom, uram – mondta most, és megpróbálta elővenni legjobb békítő modorát. – Az én dolgom szolgálni és engedelmeskedni. Átléptem ezt a határt, és ezért szeretnék önként jelentkezni a harmadik őrségbe e hét minden második éjszakájára.

Rallen hátradőlt a székében, és egy hosszú pillanatig rásandított, mielőtt megfontoltan bólintott volna.

– Így történt. Átlépted a határt. Bele kell verned abba a kemény fejedbe, hogy itt nem te vagy a parancsnok. Nem. Te. Vagy. A. Parancsnok. – Rallen szünetet tartott, aztán elmosolyodott. – Azt hiszem, a harmadik őrség egy hónapig megfelelő lesz arra, hogy megtanuld a leckét.

HATODIK FEJEZET

– Meg fogjuk még bánni ezt a reggelt – meredt bele Valyn a kupájába.

– Rúgtunk már be korábban is – felelte Lin, és szabad kezével odaintett Saliának, a felszolgálólánynak –, méghozzá kevesebb miatt is. Az apád csak most halt meg. Senki sem várja, hogy körbeúszd a Szigeteket.

Az apád csak most halt meg. A szavak még egy hét elteltével is durva ökölként csapták gyomorszájon. Lin nem kegyetlenségből mondta ezt; őt is, akárcsak a többit Kettralt, már réges-régen megtanították arra, hogy a harchoz alkalmas világos, egyértelmű mondatokban beszéljen. A körmondatoknak annyi értelme lett volna, mint csipkeruhában menni csatába.

– Azt hiszem, Rallen örülne, ha látná, amint ezt művelem – csóválta a fejét Valyn.

Lin a homlokát ráncolta, eltolta magától megmaradt sörét, majd ismét ráncokat gyűrt a homlokára.

– Rallen egy szarevő senkiházi. Modortalanság volt ilyen időben harmadik őrséget sózni rád.

– Önként jelentkeztem. Csak így juthattam ki az irodájából anélkül, hogy valami még rosszabbat kaptam volna.

– Kivéve, ha már eleve oda sem mész.

– Meg kellett próbálnom – fortyant fel Valyn. – Legalább két hónapba telik, mire a császári küldöttség eljut Kadenhez: néhány hét a tengeren, majd kétszer ennyi lóháton a Kanyartól. Egy Kettral szárnyat kellett volna küldeni.

A hangja epésebben csengett, mint ahogy eredetileg szándékában állt. A harmadik őrségben eltöltött egy hét után, amikor nappal a Próbára edzett, éjszaka meg ügyelt, hogy senki ne kerüljön a hátába, közben csendesen gyászolta apját, és állandó aggodalom gyötörte Kaden miatt, megragadta az első szabad órát, és kerített egy csónakot, amely átvitte a szoroson át a Kampóra, hogy a sikátorokban tett rövid séta után ott álljon Manker kocsmája előtt, és öt kupa sört le is döntsön, mire Lin végül belépett az ajtón. Éppen úgy volt, ahogy azt minden Kettral mondogatta: az ember azért ment a Kampóra, hogy megszabaduljon a gondjaitól, és aztán egy tucatnyival többel térjen vissza.

Noha a Sasfészek alaposan szemmel tartotta a Kampót, nem uralták úgy, mint a többi szigetet. Sőt, időnként úgy tűnt, mintha senki sem uralná a helyet. Nem létezett sem polgármester, sem városi őrség, sem kalmártanács, sem helyi előkelők csoportja. Lin csak „’Shael-szülte kalózfészeknek” nevezte, Valyn pedig úgy becsülte, nem is jár messze az igazságtól. Akik a szigeten rekedtek, mind kétségbeesett emberek voltak – adóssághegyek, halálos ítéletek vagy valami másfajta nyomorúság elől menekülők. A fiúnak mindig az volt a benyomása, hogy futnának még tovább is, de már nincs hova.

Mint a szigeten a legtöbb hely, a Manker is a Keselyű-öböl fölé épült: az egész létesítményt a kikötőmeder iszapjába süllyesztett, szurokkal bekent cölöpök tartották. A kocsmát kívülről rikító vörösre mázolták, hogy versenyre keljen a kétoldalt álló sárga és epezöld épületekkel; belül azonban alacsony és sötét volt, rogyadozott; afféle hely, ahol az ember a keze ügyében tartja az erszényét, lehalkítja a hangját, és a falnak háttal ül. Remekül illett Valyn mostani hangulatához.

– Kadennel minden rendben lesz – nyújtotta ki Lin habozva a kezét, és tette rá Valynéra.

– Nincs rá okom, hogy ezt higgyem – mordult fel a fiú. – A Bolha szerint az apámat meggyilkolták. Több tucatnyi aedoli, meg a ’Shael-szülte Palotaőrség vigyázta, de valakinek mégis sikerült megölnie. Kaden meg valami ’Kent-csókolta kolostorban él. Mi tartana vissza bárkit is, hogy elkapja őt?

– A tény az, hogy ott van abban a kolostorban – felelte Lin higgadtan. – Jobban el van dugva a világ elől, mint bárhol másutt a császárságban. Valószínűleg eleve ezért küldték oda. Még csak azt sem tudja senki, hogy az merre van.

Valyn ivott egy korty sört, és tétovázott. Az elmúlt héten sokat viaskodott magával, hogy meséljen-e Linnek a meggyilkolt aedoliról, az összeesküvésről, amelyről a férfi beszélt. Nem a lány hűségét kérdőjelezte meg – a Szigeteken az összes hadapród közül Lint ismerte a legjobban. Több tucat kiképző küldetésen fedezte a hátát, legalább egy tucatszor óvta meg attól, hogy csontját törje, mint ahogy Valyn is kirángatta már őt szorult helyzetekből. Ha volt valaki, akiben megbízhatott, az Ha Lin volt, de Hendran szerint a titoktartás nem érte be félmegoldásokkal. Minél kevesebben tudtak valamiről, az annál nagyobb biztonságban volt.

– Mi az? – döntötte oldalra a fejét a lány.

– Semmi.

– Hazudj csak, ha akarsz, de látom, hogy emészt valami.

– Mindenkit emészt valami.

– Akkor miért nem adsz belőle egy kis kóstolót?

Valyn oda se figyelve ütögette meg kupája falát. Lin kedves szeme szinte nógatta, és olyan őszinte aggódást látott benne, hogy inkább elkapta a pillantását. A titkolózás szép és jó dolog, de mindig fennállt annak a lehetősége, hogy az ellene irányuló összeesküvés sikerrel jár. Ha ő lenne az egyetlen, aki tud róla, és valaki megöli, akkor vele hal a tudás is. És, ha őszinte akart lenni önmagához, jó érzés lett volna elmondani valakinek. Áthajolt az asztal felett.

– Ugye, emlékszel még a hajóra… – kezdett bele.

Nem tartott túl sokáig elmondani a történetet, és a végén Lin hátradőlt, hosszan ivott a söréből, és halkan füttyentett egyet.

– Meshkentre, Ananshaelre és egy nagy vödör szarra! – káromkodott halkan. – És hiszel neki?

Valyn vállat vont.

– A halálukon lévők általában nem hazudnak.

– Na de ki lehet?

A fiú a fejét rázta.

– Lehetetlen kideríteni. Már vagy tucatszor átvettem minden nevet. Bárki lehet.

– Rallen magas posztot tölt be a parancsnokságon. És nem kedvel – mutatott rá Lin.

– Rallen ’Kent-csókolta lusta még ahhoz is, hogy kivonszolja a hájas seggét a székéből, nemhogy a birodalom megdöntésére irányuló összeesküvést szőjön.

A lány ivott egy újabb korty sört, aztán lebiggyesztette az ajkát.

– Térjünk vissza apád meggyilkolásához! Ha ki tudnád deríteni, ki ölte meg, az talán nyom lenne ahhoz, hogy kit keress itt a Szigeteken.

Valyn ismét a fejét rázta.

– Ezen is gondolkoztam, már amikor a kiképzők hagytak egy fél szusszanásnyi időt. A Bolha nem sokat árult el, aztán rögtön távozott is, és azóta senki nem mondott nekem szart se.

– Kik voltak apád ellenségei?

Valyn felhorkant.

– Választék van bőven. Tisztelték mint császárt, de még a jó császárok is fel tudják dühíteni az embereket. Valahányszor ítéletet mondott egy adóvitában, vitatott határ vagy elorzott örökség kérdésében, az érintetteknek legalább a fele megorrolt rá. A nemességből senki sem tartotta nagyra a katonai sorozást – szerették volna a parasztokra hagyni a hadakozást. A parasztok meg nem nagyon rajongtak a robotért, még úgy sem, hogy kaptak érte fizetséget. A Fekete Parti Hajózási Céh mindig mérges valamiért, annak dacára, hogy lényegében császári monopóliumuk van. És persze ott vannak az állandó határvillongások az antheránokkal, az urghulokkal, a hannanokkal, az állandóan felbukkanó vérkultuszokkal, amelyek mindegyike ellenáll az „idegen elnyomóknak”, fittyet hányva arra, hogy a mi elnyomásunk bíróságokat, külhonnal folytatott kereskedelmet, katonai védelmet és műszaki fejlődést hoz magával. Még mintha a mandzsarok is nyugtalankodnának mostanában, már ha lehet következtetni az odaküldött szárnyakból. Rengetegen vannak, akik holtan akarnák látni az annur császárt. A fenébe is, akár még a csestriimeket is idevehetjük a többiekhez – lehet, hogy egyáltalán nem mindet irtották ki háromezer éve.

– Jól van, értem, mit akarsz mondani. A lista hosszú.

– Végtelen. Amíg a Bolha vagy Fane vagy valaki más vissza nem jön Annurból, lehetetlen kideríteni, hol kezdjem. Nem szabad bíznom senkiben.

Lin oldalra döntötte a fejét.

– Akkor miért bízol bennem? – kérdezte rövid szünet után.

Valyn tétovázott, mert hirtelen ráébredt, hogy a lány keze az övére nehezedik, beszívta hajának finom, sós illatát. Lin fogva tartotta tekintetét távol ülő, mandulaformájú szemével, és a fiú látta, hogy a lány ajka finoman szétválik.

Vett egy nagy levegőt.

– Magam sem tudom. – Természetesen hazudott. Igenis tudta, de mit mondjon? Hiszen katona volt. Mint ahogy a lány is. Ha ennél bármi többet sugallna, a lány nevetésébe beleremegnének a Szigetek, de az is lehet, hogy pengét döfne a hasába. – Szükségem volt még egy szempárra – mondta végül sután.

Lin szeme rejtélyesen megcsillant, de a villanás olyan gyorsan el is tűnt, hogy Valyn abban sem volt biztos, hogy egyáltalán látta-e.

– És most mihez kezdünk? – kérdezte a lány.

Valyn önkéntelenül is elvigyorodott. Jó érzés volt valakit a saját oldalán tudnia.

– Arra gondoltam, hogy te fedeznéd a hátamat minden ébren töltött percedben, és a testeddel fognád fel a tőrdöféseket, ha felforrósodna a helyzet. Mit szólsz ehhez?

– Én Kettralnak csaptam fel, nem az Aedoli Testőrségbe léptem be – vágott vissza Lin.

– Azt mondod, nem dobnád el örömmel az életedet, csak hogy megóvj a bajtól?

Tréfának szánta, de Lin váratlanul elkomolyodott.

– Óvatosnak kell lenned.

– Amit nekem tennem kellett volna – felelte Valyn, és a hangulata a lányéhoz mérhetően elromlott –, hogy eltűnök erről a ’Shael-szülte szigetről. Kevesebb mint egy hét alatt Ashk’lanban lehetnék, de ehelyett itt sörözöm Manker kocsmájában.

– Már csak egy hónap – mondta Lin. – Kiálljuk a Próbát, és teljes jogú Kettralok leszünk. Egy hónappal azután pedig már saját küldetésekre repülsz, a saját szárnyadnak fogsz parancsolni. Te magad mondtad: ha valaki a szárazföldön igyekszik Kadenhez, annak úgyis legalább ennyi időbe telik az út. Két hónap, Val, mindössze két hónap.

A fiú megrázta a fejét.

– Már így is elkéstem.

A lány kérdően felhúzta a szemöldökét.

Valyn nagyot fújtatott, eltolta magát az asztaltól, és úgy meredt bele a kupájába, mintha ott keresgélné a szavakat.

– A fél életünket itt töltöttük, Lin, hogy megtanuljunk repülni, harcolni, több tucat módon embereket ölni, mindezt azért, hogy megvédjük a császárságot. – Vállat vont. – És amikor a császárságnak védelemre volt szüksége, amikor a császárnak védelemre volt szüksége, nem voltam ott, hogy legalább valami ’Kent-csókolta dolgot tegyek.

A lány erre megrázta a fejét.

– Nem a te hibád, Valyn.

– Tudom – felelte a fiú, és ismét a söréért nyúlt.

Lin megfogta a kezét, megállította a mozdulatot, arra kényszerítette a másikat, hogy az ránézzen.

– Nem a te hibád. Nem védhetted volna meg.

– Tudom – felelte a fiú, és megpróbált hinni neki. – Tudom, de Kadent talán megvédhetem.

– Két hónap – ismételte a lány, és úgy hajolt előre, mintha saját türelmét akarná erőszakolni rá. – Csak tarts ki addig!

Valyn kiszabadította a kezét, nagyot húzott a kupájából, majd bólintott.

Mielőtt azonban válaszolhatott volna, az ajtó kicsapódott, és Sami Yurl lépett be rajta. Az ifjú undorral elegy derűvel pillantott végig az alacsony helyiségen. Majd tíz éve hagyta ott apja aranyozott csarnokait, de láthatóan még mindig méltóságán alulinak tartotta a Kampó és a többi sziget kétkezi munkásoknak emelt épületeit, és úgy lépte át küszöbüket, mintha leereszkedne közéjük.

– Némber! – csettintett oda Saliának. – Bort! Bármi megteszi, ami nincs rémesen agyonvizezve. És ezúttal tiszta poharat kérek, vagy ízelítőt kapsz, milyen az, amikor elégedetlen vagyok.

Salia összerezzent, és meggörnyedve indult a konyha felé, miközben alázatosan bólogatott.

Lin torka mélyéről morgás tört elő, és Yurl, mintha csak meghallotta volna a hangot, a sarokasztal felé fordult, ahol a lány és Valyn ült. Salia máris sietve érkezett vissza egy teli pohár borral, az ifjú pedig anélkül vette át, hogy ránézett volna a felszolgálólányra, majd önelégülten vigyorogva Valynra emelte.

– Gratulálok! Egy lépéssel közelebb a