A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Think Twice. Published by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

Copyright © Harlan Coben, 2024

All rights reserved

Hungarian translation © Gaborják Ádám, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító © Németh Károly, Relatív

Fordította Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiado • www.jaffa.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-069-0

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Juan „Johnny” Irizarry emlékének

Hiányzik a mosolyod és az ökölpacsi

Prológus

Így teszel tönkre egy életet.

Egy férfi ágya mellett állsz, és nézed, ahogy alszik. Szokása szerint mély álomba merült. Ezt onnan tudod, hogy már hat hete figyeled őt. Nem kockáztatsz. Felkészülten érkezel. Ez a titkos recepted. Nincs miért kapkodnod. Az élet fontos részét képezi a tervezés. „Az út a lényeg, nem a cél.” A diplomaosztódon hangzott el ez a mondat. Régi, és kissé már közhelyes, téged mégis megfogott. Nem teljesen igaz – persze hogy nem –, de jó emlékeztető a hosszú, magányos éjszakákon, hogy örömet lehet – és kell is – találni a várakozásban és az egyhangúságban.

És mivel felkészült vagy, pontosan tudod, hogy a férfi szeret meginni egy konyakot lefekvés előtt. Nem minden este, de majdnem. És ha ma nem így tenne, akkor el kellene halasztanod az egészet. Semmi kapkodás. Semmi kockázat. Ha nyugodt vagy, akkor minden rizikó nélkül kapod el az áldozatod.

Minden a felkészülésről és a higgadtságról szól.

És mivel régóta figyeled már, azt is tudod, hogy a tartalék kulcsot az egyik szürke, „ide tedd a kulcsot, mert nem veszik észre” kamukő alatt tartja. Így tudtál ma reggel bejutni a házba, hogy feldobd kicsit a konyakját. És ma este is így jutottál be.

Egy darabig biztosan nem fog felébredni.

Vész esetére egy Glock 19-es pisztolyt tart az éjjeliszekrénye legfelső fiókjában. A fegyver kemény tokja nem számzáras, hanem biometrikus, a hüvelykujj lenyomatával nyitható. Mivel a fickó totál kidőlt, ezért csak felemeled a kezét, odatartod az ujját a szenzorhoz, a zár pedig zümmögve felnyílik.

Kiveszed a pisztolyt.

Rajtad kesztyű van, rajta viszont természetesen nincs. A kezét a Glockra fonod, így az ujjlenyomatok a megfelelő helyre kerülnek. Aztán óvatosan elteszed a fegyvert a hátizsákodba. Mint mindig, most is van nálad zsebkendő és műanyag tasak. A biztonság kedvéért. A szájához emeled a kendőt, meggyőződve arról, hogy a nyála mindenképp rákerüljön, aztán a kendőt elteszed a műanyag tasakba, és az egészet a fegyver mellé helyezed a hátizsákodban. Talán nem lesz rá szükséged. Talán túlzásnak tűnik, de a túlzást könnyen el lehet adni mások felé.

A férfi továbbra is a hátán fekszik, és horkol.

Nem tudod megállni, hogy ne mosolyogj.

Ezt a részét szereted a legjobban. Sokkal inkább, mint magát a gyilkosságot. Egy gyilkosság relatíve egyszerű és rendszerint gyors szokott lenni.

De ez, az egész előkészület, ez maga a művészet.

A mobiltelefonja az éjjeliszekrényen hever. Lenémítod, és azt is a hátizsákodba teszed. Majd kimész a hálószobából. Az Audija kulcsai a hátsó ajtó mellett vannak felakasztva. Ebben mindig pedáns. Hazaérkezik, és felakasztja a kulcsokat. Minden egyes nap. Magadhoz veszed a csomót. A biztonság kedvéért felkapsz egy baseballsapkát is a fogasról, és felveszed. Az öltözeted eléggé hasonlít az övére, csak te nem viselsz napszemüveget. Te tudod, hogyan szegd le a fejed szükség esetén.

Az Audival egyenesen a nőhöz hajtasz.

A nő Marshfieldben, egy csendes tó mellett lévő Airbnb-bérleményben tartózkodik éppen. A férfi nem tudja, hogy ott van, ellentétben veled, mert te ennek is utánajártál. Amikor láttad, hogy odamegy – azt tervezte, hogy elrejtőzik a férfi elől, és nem mondja el senkinek –, tudtad, hogy eljött végre az idő. Előveszed a férfi mobilját, és beírod az Airbnb címét, így a térképes keresési előzményei közt lesz rá találat.

A kibérelt ház kicsi, egyszintes nyaraló. A nő már egy hete itt van. Megérted, miért jött ide, de azzal is tisztában vagy, hogy ez csakis alkalmi megoldás lehet számára. Az utcán állsz meg. Éjjel kettő van. De tudod, hogy ilyenkor még ébren van, így lejjebb, egy másik, üres nyaraló előtt parkolsz le.

Kiveszed a pisztolyt a hátizsákodból.

A konyhában ég a világítás. A nő nyilván épp ott van.

Kikerülöd a fényeket, és benézel a konyhaajtó ablakán.

Igen, pontosan ott van.

Egyedül ül az asztalnál egy csésze tea és egy könyv társaságában. Nagyon vonzó nő. Piszkosszőke haját látszólag sietve fogva hátra. A lábát maga alá húzva ül. Túlságosan soványnak tűnik, de valószínűleg csak a stressz miatt van. Egészen belefeledkezik a könyvébe. Nagy méretű pólót visel. Azon tűnődsz, vajon a férfié lehet-e. Az igazán bizarr és furcsa lenne, de az életben olyan sok furcsaság van.

Még mindig őt figyeled az ablakon keresztül, és közben óvatosan, lassan megpróbálkozol a kilincsgombbal.

Nem akarod megijeszteni. Nem akarsz zajt csapni.

Az ajtó zárva.

Lenézel a kilincsre. Öreg, és a zár gyengének tűnik. Ha lenne nálad készlet, gyorsan ki tudnád nyitni. De így talán jobb is. Újra megnézed a nőt az ablakon át, mire felnéz és észreveszi az arcod.

A szeme meglepetten elkerekedik.

Mindjárt sikítani fog. Nem szeretnéd, hogy így tegyen.

Hanyagság. Már megint. Minden előzetes terv ellenére végül mégis hibát vétettél. Nem kockáztathatsz meg még egyet.

Ezért nem késlekedhetsz.

A rúgásoddal egyenesen a kilincset célzod meg. A régi ajtó könnyedén megadja magát, így egyenesen a házba léphetsz.

– Kérem! – A nő maga elé emeli a két kezét, az egyikben még ott a könyv. – Kérem, ne bántson!

Kétszer mellkason lövöd.

A földre zuhan. Sietve odalépsz, és ellenőrzöd.

Meghalt.

Előhúzod a műanyag tasakot a hátizsákodból, majd kiveszed belőle a zsebkendőt, és a padlóra dobod. Az esküdtek imádják a DNS-t. Csupa olyan tévésorozaton nőttek fel, amelyek eltúlozzák a technológia csodáit. Ezért ezt várják el egy gyilkossági tárgyaláson is. Ha nincs DNS-bizonyíték, az esküdtszék kételkedik a bűnösségben.

Kevesebb mint tizenöt másodpercet töltesz a házban.

A fegyver zajt csapott. Semmi kétség. De a legtöbb ember tűzijátéknak, kipufogódurranásnak vagy valami más ártatlan dolognak gondolja a zajt. Mégsincs miért húzni itt az időt. Visszasietsz a kocsihoz. Különösebben nem aggódsz amiatt, hogy valaki észrevesz futás közben. Ha mégis, a legrosszabb esetben is csak egy baseballsapkás férfit látnak az Audihoz sietni, amely a férfi nevén van, nem pedig a tiéden.

Ha valami, akkor ez biztosan segít.

Elindulsz a kocsival, és kissé furcsán érzed magad a gyilkosság miatt. Az ölés izgató, a szeretődnek még inkább, de te gyakran furcsán üresnek érzed magad utána. Kicsit olyan, mint a szex, nem igaz? Nem akarod túlokoskodni, de van az a csúcspont utáni csalódott pillanat, amit a franciák úgy hívnak: la petite mort, a kis halál. Most is pontosan így érzed magad, főleg az első egy-két kilométer után, amikor újra lejátszod magadban a lövéseket, és ahogy a nő teste a padlóra zuhant. Izgalmas, és mégis, egy kicsit…

Üres?

Megnézed az órát. A férfi még három órán át ki lesz ütve. Az rengeteg idő. Visszamész a házához, és leparkolod az Audit ott, ahol találtad.

Mosolyogsz. Számodra pontosan ez a pillanat az igazi csúcs.

Az Audin helyzetjelző rendszer van, így a rendőrség pontosan látni fogja, hogy merre járt az este. Belépsz a házba, és visszateszed a kulcsokat. A baseballsapkát viszont megtartod; maradhatott rajta pár hajszál. Nem kell kísérteni a sorsot. Ha a rendőrség felfedezi, hogy eltűnt, legfeljebb arra jutnak majd, hogy a férfi eldobta a lövöldözés után.

Felmész a lépcsőn a hálószobába. A telefont visszahelyezed az éjjeliszekrényre. Még a töltőjét is csatlakoztatod. Akárcsak az Audi esetében, a rendőrség a telefon helyadatait is ellenőrizni fogja, ami „bizonyítja” majd a férfi kis kiruccanását a bérelt házhoz a gyilkosság idején.

A hüvelykujjával kinyitod a fegyver tokját. Visszateszed a pisztolyt. Fontolgatod, hogy csak úgy otthagyd, közvetlenül az ágya mellett, de az túlságosan esetlennek hatna. Van egy fészer az udvaron. Fogod a tokot, benne a pisztollyal, és elrejted a tőzegmohával teli zsákok alá. A rendőrség tudni fogja, hogy van egy Glock 19-es a férfi nevén regisztrálva. Átvizsgálják az egész területet, és megtalálják a fészerben.

A ballisztikusok megállapítják, hogy a gyilkos fegyver a Glock 19-es volt.

Az Audi, a telefon, a DNS, a fegyver – bármelyik kettő közülük elég ahhoz, hogy elítéljék.

A nő számára véget ért a rémtörténet.

A férfinak még csak most kezdődik.

Első fejezet

Myron Bolitar éppen a nyolcvanéves apjával beszélt telefonon, amikor a két FBI-ügynök megérkezett, hogy kérdéseket tegyenek fel a gyilkossággal kapcsolatban.

– Az anyád és én… – magyarázta az apja a Boca Raton-i nyugdíjasotthonból – …felfedeztük az űrsütit.

Myron csak pislogott.

– Te miről beszélsz?

Az új, penthouse stílusú irodájában tartózkodott Win felhőkarcolójának legfelső szintjén. Az épület a 47. utca és a Park Avenue sarkán állt. Myron megfordította a székét, hogy kinézzen a padlótól a mennyezetig érő ablakokon. Gyönyörű volt a kilátás innen a Nagy Almára.

– Kannabiszos sütemény, Myron. Miriam nagynénéd és Irv bácsikád szerezték maguknak, Irv azt mondta, hogy segített a köszvényén, így anyád és én kitaláltuk, hogy miért is ne, adjunk neki egy esélyt. Mi baj lehet belőle, nem igaz? Te próbáltad már?

– Nem.

– Na, ez a baj vele. – Myron anyjának vijjogó hangja hallatszott a háttérből. Mindig ezt csinálták: amíg az egyikük telefonált, a másik színes kommentárokat kiabált be. – Add ide a telefont, Al… Myron?

– Szia, anya.

– Be kéne tépned.

– Ha te mondod.

– Próbáld ki a steviát.

– Sativát – szólt közbe Myron apja.

– Micsoda?

– Sativának hívják. A stevia egy édesítőszer.

– Hűha, na, nézd csak meg az apádat, Mr. Hippi már a botanikai tudását fitogtatja – gúnyolódott Myron anyja, majd visszafordult a fiához: – A sativára gondoltam. Próbáld ki.

– Rendben – hagyta rá a fia.

– Az indica viszont elálmosít.

– Észben tartom.

– Tudod, hogy különböztetem meg őket? – kérdezte az anyja.

– Nem, de fogadok, hogy elmondod.

– Indica, szundika. Szóval az az álmosító. Megjegyezted?

– Meg.

– Ne legyél már ilyen ódivatú. Az apád és én szeretjük. Jobban érezzük magunkat tőle, nem is tudom, olyan mosolygósabbak vagyunk. Éberebbek… Meg tiszta zen. És Myron!

– Igen, anya?

– Ne is kérdezd, milyen hatással van a szexuális életünkre.

– Nem fogom… – felelte Myron. – Soha.

– Én szinte beleszédülök. De az apád szexéhes ragadozó lesz tőle.

– Nem kérdeztem, emlékszel? – Myron észrevette a két FBI-ügynök savanyú arcát az üvegfalon át. – Mennem kell, anya.

– Úgy értem, le sem tudja venni rólam a kezét.

– Még mindig nem kérdeztem. Na, szia.

Myron bontotta a vonalat, miközben hűséges titkárnője, Big Cyndi csendben a tárgyalóba kísérte a két szövetségi ügynököt. A két fickónak egészen felfelé kellett merednie Big Cyndire. A nő már megszokta, akárcsak Myron. Big Cyndi hamar magára vonja a tekinteteteket. A szövetségiek jelvényt villantottak, majd elhadarták a bemutatkozást. Monica Hawes különleges ügynök az ötvenes éveiben járó fekete nő volt, ő volt az elöljáró. Mogorva, fiatal partnere tésztaképű suhanc volt, olyan jellegzetes homlokkal, ami leginkább egy belugához tette hasonlatossá. Ő is elmondta ugyan a nevét, de Myront annyira lenyűgözte a homloka, hogy nem is figyelt rá.

– Kérem – mondta Myron, és mutatta, hogy üljenek le a hatalmas ablakokkal szemközt, az émelyítően flancos kilátásra néző fotelekbe.

Az ügynökök leültek, de látványosan nem örültek a lehetőségnek.

Big Cyndi megjátszott brit akcentussal kérdezte:

– Ez minden, Mr. Bolitar? Hozhatok esetleg egy csésze teát?

Myron megállta, hogy a szemét forgassa.

– Nem, azt hiszem, rendben leszünk, köszönöm.

Big Cyndi röviden meghajolt és távozott.

Myron is leült, és várta, hogy az ügynökök belekezdjenek a mondandójukba. Az egyetlen dolog, amit előzetesen megtudott a látogatásukról, hogy az FBI vele és Winnel is beszélni akar a nagy port kavart Callister-gyilkosságokról. Fogalma sem volt, miért – sem ő, sem pedig Win nem ismerte Callisteréket, nem tudtak semmit az ügyről, csak amit a hírekben láttak –, de biztosították őket, hogy nem gyanúsítottként vagy érintettként kezelik őket.

– Hol van Mr. Lockwood? – kérdezte Hawes ügynök.

– Jelen – szólalt meg a belépő Win azon a jellegzetes gőgös, lekezelő hangján, mintha csak egy jachton tartott partira lépett volna be – Carly Simon szavaival élve, az egész lénye sugárzott. Win – vagyis az előbb említett Mr. Lockwood – maga volt a ’fess’ szócikk megtestesülése, ahogy megkerülte a tárgyalóasztalt, és leült a társa mellé.

Myron széttárta a kezét, és a legegyüttműködőbb mosolyát villantotta.

– Ha jól értem, kérdéseik vannak.

– Valóban – mondta Hawes. Aztán mindenféle előjáték nélkül rögtön rájuk rúgta az ajtót: – Hol van Greg Downing?

A kérdés megdöbbentő volt. Más nem is lehetett. Myronnak leesett az álla. Winre nézett, de barátja arca szokás szerint nem tükrözött semmit. Win különösen jó volt ebben.

Myron meglepettségének nagyon egyszerű oka volt. Greg Downing három évvel ezelőtt meghalt.

– Azt hittem, a Callister-gyilkosságok miatt jöttek – mondta Myron.

– Pontosan – felelte Hawes ügynök. Majd megismételte a kérdést: – Hol van Greg Downing?

– Maga viccel? – kérdezte Myron.

– Úgy nézek ki, mint aki viccel?

Nem úgy nézett ki. Őszintén szólva úgy festett, mint aki soha életében nem viccelt még.

Myron megint Win reakcióit fürkészte, aki kissé mintha unatkozott volna.

– Greg Downing halott – mondta Myron.

– Ez a maga verziója?

– Az én verzióm?

A belugaszerű fiatal ügynök előredőlt egy kicsit, és Winre bámult. Most szólalt meg először. Mélyebb volt a hangja, mint amire Myron számított. Bár Myron leginkább magas delfincsettegést várt volna.

– Önnek is ez a verziója?

Win szinte ásítva felelt.

– No comment.

– Maga Greg Downing pénzügyi tanácsadója – folytatta Belugaborjú. Még mindig próbált farkasszemet nézni Winnel, de egy koboldmakival szemben is nagyobb esélye lett volna. – Jól mondom?

– No comment.

– Bekérhetjük a nyilvántartásait.

– Hűha, most aztán megijedtem. Hadd gondoljam át. – Win össszefonta az ujjait, és lehajtotta kissé a fejét, mintha elmélyedt volna a gondolataiban, végül megszólalt. – Ezúttal mondja velem együtt: No comment.

Hawes és Belugaborjú még morcosabb lett.

– És maga – kaffantott Hawes, miközben visszafordult Myron felé. Myron úgy vélte, Hawes kapta őt, Belugaborjú pedig Wint. – Maga Downing… mije is… ügynöke? Menedzsere?

– Pontosabban csak voltam az ügynöke és a menedzserre – javította ki Myron.

– Mikor hagyta abba?

– Három éve. Tudja, amikor Greg meghalt.

– Mindketten részt vettek a gyászszertartásán.

Win továbbra is hallgatott, így Myron válaszolt.

– Igen, így volt.

– Maga még búcsúztatót is mondott, Mr. Bolitar. Úgy hallottam, a régi sérelmeik ellenére nagyon szépen beszélt.

Myron újra Winre nézett.

– Hát… köszönöm.

– És továbbra is kitart a verziója mellett?

Már megint ezzel a szóval jönnek. Myron széttárta a kezét.

– Miről beszél egyáltalán? Milyen verzió?

Belugaborjú a busa fejét rázta, így jelezte, hogy igencsak csalódott Myron válaszában.

– Mit gondol, hol lehet most? – kérdezte Hawes.

– Greg?

– Ne szórakozzon már velünk, maga barom! – csattant fel Belugaborjú. – Merre van?

Myronnak kezdett elege lenni ebből a beszélgetésből.

– Egy mauzóleumban a Ceder Lawn temetőben, Patersonban.

– Ez hazugság – jelentette ki Hawes. – Segített neki?

Myron hátradőlt. Az ügynökök egyre ellenségesebb hangnemre váltottak, de a kétségbeesés és a ki nem mondott igazság félreérthetetlen elegye is ott volt a levegőben. Nem tudta, mi folyik itt, és ilyen helyzetekben hajlamos volt túl sokat beszélni. Jobbnak látta, ha vesz egy nagy levegőt, mielőtt folytatná.

– Nem értem ezt az egészet – kezdte. – Mi köze van Greg Downingnak a Callister-gyilkosságokhoz? A rendőrség már letartóztatta a férjet, nem?

Most a két ügynökön volt a sor az összenézésben.

– Mr. Himble-t szabadon engedték ma reggel.

– Miért?

Semmi válasz.

Myron mindössze a következőket tudta a gyilkosságokról: Cecelia Callistert – 52 éves, majdnem szupermodell a kilencvenes években – és harmincéves fiát, Clayt holtan találták egy birtokon, ahol Cecelia negyedik férjével, Lou Himble-lel laktak. Himble ellen nemrégiben vádat emeltek a kriptovaluta-startupjával kapcsolatos csalási ügyben.

– Azt gondoltam, az ügyet lezárták – folytatta Myron. – A férj félrelépett, a nő megtudta, ezért tanúskodni akart ellene, a férfi pedig el akarta hallgattatni, a fia pedig meglepte őket. Valami ilyesmi.

Monica Hawes és Belugaborjú megint összenéztek. Majd Hawes kimérten megismételte:

– Valami ilyesmi.

– Nos?

Myron kivárt, akárcsak Win.

– Alapos okunk van azt gondolni – kezdte Hawes még mindig kimért hangon –, hogy Greg Downing még életben van. És alapos okunk van azt feltételezni, hogy korábbi ügyfelük érintett a gyilkosságokban.

A két ügynök előredőlt, hogy jobban megfigyelhessék a reakcióikat. Myron pedig nem okozott nekik csalódást. Bár a kijelentés szinte már elkerülhetetlennek tűnt, Myronnak mégis leesett az álla, amikor hangosan kimondva hallotta.

Greg. Életben van.

Hogy lehetséges? Az a sok év: a rivalizálásuk a pályán, hogy Greg lenyúlta Myron első szerelmét, Myron szörnyűséges bosszúja, Greg még rettenetesebb visszavágása, aztán a megbékélés évei – és mindenekfelett Jeremy, a drága, csodálatos Jeremy…

Ennek nem volt semmi értelme. Myron arcának minden rezdülése a teljes zavarodottságot és értetlenséget sugallta.

És Win reakciója? Ő megnézte az időt vintage Blancpain karóráján.

– Kérem, bocsássanak meg – mondta. – Sürgős elfoglaltságom van. Igazán örülök, hogy megismerhettem önöket.

És felállt.

– Üljön le – utasította Hawes

– Nem hiszem, hogy így tennék.

– Még nem végeztünk.

– Mármint maguk nem végeztek. – Win az ügynökökre villantotta legmegnyerőbb mosolyát. Ez igazán kivételes képessége volt, és sokkal hatásosabban működött Myron együttműködő mosolyánál. – Én viszont igen. Legyen kellemes délutánjuk.

Majd hátra se nézve egyenesen kivonult a tárgyalóból. Mindenki, beleértve Myront is, az ajtót bámulta, amin keresztül Win kámforrá vált.

Win teljes neve III. Windsor Horne Lockwood volt. A felhőkarcolót, amelynek a tetején most is épp tartózkodtak, Lock-Horne Buildingnek hívták. Természetesen Win családja után lett elnevezve. Éveken át Myron sportügynöksége, az MB Reps (az M a Myront, a B pedig a Bolitart takarta, a Reps pedig a reprezentációra utalt, hiszen embereket képviseltek – Myron maga találta ki ezt a nevet, de igyekezett szerény maradni) a negyedik emeleten működött. Pár éve Myron volt annyira hülye, hogy eladta a céget, és visszavonult, és most már egy ügyvédi iroda van a helyén. Mikor Myron két hónapja a visszatérés mellett döntött, már csak a legfelső emelet volt elérhető.

Nem mintha Myron panaszkodott volna. A pazar kilátás lenyűgözte az ügyfeleket, ha az FBI-ügynököket nem is.

Az elmúlt két hónapban keményen kellett dolgoznia, hogy visszaszerezzen néhány régi ügyfelet. Greg Downing szóba se jöhetett azon egyszerű oknál fogva, hogy, nos, Myron halottnak tudta. A halottak kevéssé profitábilis ügyfelek. Mondjuk úgy, nem a legjobb üzlet.

A két ügynök még mindig az ajtót bámulta. Amikor végre felfogták, hogy Win tényleg nem fog visszatérni, Hawes ismét Myron felé fordult.

– Hallotta, amit mondtam, Mr. Bolitar?

Myron bólintott, újra megtalálta a fonalat.

– Azt állítja, hogy az az ember, aki meghalt szívrohamban, akinek megvolt a gyászszertartása és a temetése, és aki felett, ahogy említette, magam mondtam a búcsúbeszédet… hogy ez az ember valójában még él.

– Igen.

Myron visszanézett az ajtóra, ahol Win az imént távozott. Persze, Win imádta játszani a kékvérűt, a felsőbb osztálybelit, a mindenekfelett álló sznobot, mert ő az, aki, de Myronnak még mindig nehezére esett elhinnie, hogy Win minden ok nélkül sétált volna ki azon az ajtón.

– Akar beszélni róla? – kérdezte.

Belugaborjúnak ez nem tetszett.

– Mi maga? Valami agyturkász?

– Jó vicc.

– Mi van?

– Az agyturkász duma. Vicces volt – felelte Myron.

Belugaborjú szeme még inkább résnyire húzódott.

– Maga okoskodik velem?

Myron nem válaszolt azonnal. A gondolatai Greg családja körül forogtak. Keményen küzdött azért, hogy mederben tartsa őket. Greg felesége, Emily. Greg… a fenébe is, nehéz még rágondolni is… fia, Jeremy. Túl sok emlék. Túl sok történet. Túl sok szenvedés és öröm. Vannak emberek, akikbe véletlenül botlunk bele, mégis örökre megváltoztatják a dolgainkat. Néhányan magától értetődőek közülük – mint a családtagok és a partnerek –, de végül, amikor Myron visszatekintett saját életútjára és pályájára, azzal kellett szembesülnie, hogy senki sem változtatta meg az életét annyira, mint Greg Downing.

Vajon jó vagy rossz értelemben?

– Hall engem, okostojás?

– Tisztán és érthetően – felelte Myron, miközben próbált koncentrálni. – Tudják bizonyítani, hogy igaz, amit állítanak?

– Mit?

– Hogy Greg életben van. Van bizonyítékuk?

A két ügynök hezitált, majd megint összenéztek. Végül Hawes szólalt meg.

– Greg Downing DNS-ét megtaláltuk a Callister-gyilkosságok helyszínén.

– Milyen DNS-t?

Benlugaborjú önelégülten válaszolt:

– Bőrmaradványokat – mondta. – A maga… hm… „halott” ügyfelétől. A DNS-ét megtalálták az áldozat körme alatt. – Egy kicsit előrébb dőlt, és összeesküvő suttogásig halkította a hangját. – Tudja, amikor egy áldozat kétségbeesetten karmol és kapálózik, hogy mentse az életét. Mint jelen esetben.

Myronnak zúgott a feje. Ennek semmi értelme. Belugaborjú vigyorgott, a szájához képest túl kicsi fogai csak tovább fokozták az általános belugahatást.

– Melyik áldozat körme alatt? – kérdezte Myron.

– Semmi köze hozzá – ezúttal Hawes volt a soros. – Magának meg Gregnek régre nyúlik vissza a történetük, igaz? Rivalizáltak a kosárlabdapályán. A középiskolában, majd a főiskolán is. Mindkettejüket az első körben választották ki a drafton az NBA-be. Downingnak nagy ívű profi karrier jutott. A visszavonulása után népszerű edző lett. – Hawes szarkasztikusan lesajnálva fintorgott. – Magával ellentétben, aki…

– …akinek csak egy nagymenő irodája van pazar kilátással?

Rövid gyorstalpaló: nem sokkal a draft után, Myron első meccsén az előszezonban, a Boston Celtics 21 éves újoncaként, lefaltolta őt az ellenfél játékosa, egy bizonyos Big Burt Wesson, és úgy kifordította a térdét, ahogy egyetlen ízületnek sem szabadna kifordulnia.

Viszlát, kosárlabda!

Hawes és Beluga úgy gondolták, hogy ez nyilván még mindig fájó pont Myronnak, így remek ürügy arra, hogy kibillentsék az egyensúlyából.

Két évtizeddel le voltak maradva.

Hawes tekintete találkozott Myronéval.

– Hagyjuk a játszadozást, Mr. Bolitar. Hol van Greg Downing?

– Meg kell kérjem önöket, hogy távozzanak.

– Nem akar együttműködni?

– Nos, ha igazat mondanak…

– Azt tesszük.

– Ha igazat mondanak… – kezdte újra Myron – …és Greg életben van, akkor nem beszélhetek.

– Miért nem?

– Ügyvédi titoktartás.

– Azt hittem, ön az ügynöke.

– Is.

– Nem tudom követni.

Amikor a fiatal Myronban tudatosult, hogy a térde soha nem fog teljesen meggyógyulni, és hogy játékosként véget ért a karrierje, kétszeresen is próbált továbblépni. Mindig is jó tanuló volt a Duke-on. Az energiáit átcsatornázta a felvételire, és bejutott a Harvard jogi karára, amit végül kitüntetéssel el is végzett. Miután letette az esküt, megnyitotta az MB Repset (amit később átkeresztelt MB SportsReps-re, mert – és ezt próbálta a kurzív betűkkel is hangsúlyozni – eleinte csak sportolókat vagy sporttal foglalkozó embereket képviselt). Azáltal, hogy az ügyvédi kamara teljes jogú tagja lett, Myron a legszélesebb körű törvényes védelmet nyújthatta ügyfeleinek.

Ez sokat segített, különösen akkor, ha az ügyfélnek jogi nehézségei akadtak.

Mint például most, gondolta Myron.

– Már mondtuk, hogy együtt kellene működnie velünk, Mr. Bolitar.

– Ez azelőtt volt, hogy tudtam volna, miről van szó – mondta Myron. – Kérem, távozzanak. Most.

Mindketten lassan álltak fel.

– Még egy dolog – mondta Myron. – Ha megtalálják Mr. Downingot, nem akarom, hogy nélkülem hallgassák ki.

Belugaborjú csak gúnyosan puffant egyet. Hawes nem szólt semmit.

Myron ülve maradt, miközben a két ügynök megkerülte az asztalt. Greg. Életben van. Felejtsd el a gyilkosságokat egy pillanatra. Hogy a fenébe lehet Greg életben?

Belugaborjú megállt, és Myron fölé magasodott.

– Még nem végeztünk, seggfej.

Nem is tudta, mennyire igazat mondott.

Második fejezet

Win irodája egy emelettel volt Myroné alatt.

Amikor Myron kiszállt a liftből, még most is automatikusan felkészült a nyüzsgésre és a tőzsdézők üvöltözésére, akik részvényeket, kötvényeket, befektetéseket és más pénzügyi dolgokat adnak-vesznek. Myron nem volt túl jó a gazdasági ügyekben és hasonlókban, de ez nem zavarta. Win intézte a kliensek pénzügyeit. Myron intézte az ügynöki munkát: tárgyalt a tulajdonosokkal és a vezetőkkel, reklámszerződéseket kötött, felalkudta az ügyfél közösségi médiából érkező részesedését, építette a brandet, lobbizott a fellépési díjak emeléséért, gondoskodott az élet hétköznapi dolgairól, mindenről.

Röviden: maximalizálta a jövedelemforrásokat.

Myron feladata volt behozni a pénzt, Winé a pénz befektetése és a gyarapítása.

A munkahelyi kakofónia elmaradása leginkább annak volt köszönhető, hogy az üzleteket manapság leginkább online vagy számítógépen keresztül bonyolították. Még mindig felhangzott ugyan egy-egy kiáltás a teremben, de a legtöbbször már minden fej és szem a képernyőre szegeződött. Meglehetősen furcsa volt.

Win magánirodája, nem meglepő módon, a legnagyobb iroda volt. A Park Avenue-ra és a belvárosra nézett. A kilátás itt is pazar volt, de emellett a szoba tele volt sötét faburkolattal, festményekkel, és mindenféle olyan tárggyal, amelyek egy tizenkilencedik századi londoni férfiklub hangulatát árasztották.

– Te tudsz valamit – mondta Myron az irodába lépve.

– Elég sok mindent tudok.

– Most szerénykedsz. Te soha nem szerénykedsz.

– De, néha, a nőkkel – felelte Win. – Ja, nem, bocs, a szemétkedésre gondoltam.

– Tudtad, hogy Greg életben van?

Win elmerengett. Az ablak felé fordult, és a kilátást bámulta. Soha nem szokott így viselkedni. Végül megszólalt.

– Kolumbárium.

– Hogy mondod?

– Azt mondtad az ügynököknek, hogy Greg Downing egy mauzóleumban van.

– Így van.

– A mauzóleumban holttestet őriznek – mondta Win. – A kolumbáriumban viszont csak a hamvak vannak.

– Pontosan. Kösz a szótári leckét.

Win széttárta a kezét.

– Bármikor.

– Szóval azt állítod, hogy Greget elhamvasztották.

– Pontosan.

– És akkor mi van, ettől könnyebb tettetni, hogy halott?

– Nézzük át az időrendet, oké?

Myron bólintott, Win pedig folytatta.

– Öt évvel ezelőtt Greg Downing lett a Milwaukee Bucks vezetőedzője. Akkoriban Greg nagyon népszerű volt, hiszen három különböző NBA-csapattal is győzelmi rekordot állított be az alapszakaszban. Mondhatjuk, hogy rendkívül kapós volt, ugye?

Myron bólintott.

– A Knicks és a Heat is tárgyalni akart vele.

– De ahelyett, hogy elfogadta volna ezeket az ajánlatokat, Greg… aki még mindig elég fiatalnak számított…

– Velünk egykorú volt – tette hozzá Myron.

– Tehát nagyon fiatal – mosolyodott el halványan Win. – Mégis kiégésre panaszkodott, és ki akart szállni a mókuskerékből. Te bevetted?

– Láttam már ilyet. – Myron megvonta a vállát.

– És most ki is szerénykedik?

– Szokatlan volt tőle – ismerte el Myron. – Greg mindig is imádott versengeni.

– Játék közben ismerszik meg a játék – mondta Win.

– Mármint?

– Azért rivalizáltatok állandóan, mert mindketten imádtatok versengeni. Ez hatalmas összecsapásokhoz vezetett a pályán. És hatalmas katasztrófákhoz a pályán kívül.

Myron nem felelt.

– Megbeszélted Greggel a döntését? – kérdezte Win.

– Nem, tudod jól.

– Csak átgondolom a tényeket. Greg szimplán kiszállt. És lelépett. Eltűnt. Küldött neked egy e-mailt.

– Így van.

– Emlékszel még rá, mi állt abban a levélben?

– Kikereshetem, ha szeretnéd, de valami olyasmi volt benne, hogy meg kell változtatnia az életét, és új fejezetet kell nyitnia. Egyedül szeretne utazgatni, hogy megtalálja önmagát.

– Hogy megtalálja önmagát… – ismételte meg Win, miközben utálkozva ingatta a fejét. – Te jó ég, remélem, nem ezt a kifejezést használta.

– Pedig igen – felelte Myron. – Mindegy is, végül talált egy kolostort Laoszban.

– És ezt honnan tudjuk?

– Ő mondta. – Myron eltűnődött. – Miért hazudott volna?

Win nem felelt.

– Mikor hallottál legközelebb felőle?

– Nem is tudom. Úgy gondoltam, fel kell töltődnie, és hogy hamar visszatér. De az egy hétből egy hónap lett, majd két hónap. Néha küldött egy-egy üzenetet. Azt mondta, épp Laoszban van, aztán Thaiföldön vagy Nepálban, nem emlékszem pontosan. Majd…

– Eltelt két év, és értesítettek minket a haláláról.

– Igen… Mit nem mondasz el nekem, Win?

Win nem törődött a kérdéssel.

– Mennyire lehetett nehéz megrendezni a saját halálát? Tegyük fel, hogy te vagy Greg. Megírod a saját gyászjelentésed, és elhelyezed egy újságban. Azt állítod, szívrohamban haltál meg. Postázod a hamvaidat egy urnában… amiben gyakorlatilag bárminek a maradványai lehettek. Tartanak egy megemlékezést. Mi bevesszük. És… – Win az ég felé emelte a tenyerét – …voilà, már halott is vagy.

Myron a homlokát ráncolta.

– És aztán fű alatt bekúszol az országba, és megölöd Cecelia Callistert meg a fiát?

Win megint a kilátást nézte. Myron csak ennyit érzékelt.

– Gregnek pénzre lehetett szüksége – mondta Myron.

Win továbbra sem nézett rá.

– Évek teltek el azóta. Nem számít, mennyire spórolt. Csak hozzá kellett nyúlnia a bankszámlájához. Te kapcsolatban voltál vele?

Még mindig semmi.

– Win?

– Van egy dilemmánk.

– Úgy véled?

– A titoktartás.

– Te nem vagy az ügyvédje.

– És akkor már semmit nem számít a szavam? – Win elfordult az ablaktól. – Ha egy ügyfél titoktartást kér, én mindent szabadon elmondhatok?

– Nem – felelte Myron, a kiutat keresve a zsákutcából –, de Greg Downing különleges helyzetét tekintve, én vagyok az ügynöke, a menedzsere és az ügyvédje. Bármit, amit neked mondott, megoszthatsz velem.

– Hacsak – emelte fel az ujját Win – az ügyfél meg nem kért rá, hogy senkinek ne mondjam el, különösen neked nem.

– Hűha – hőkölt hátra Myron.

– Pontosan.

– Azt állítod, te tudtad, hogy Greg életben van?

– Nem beszélhetek a részletekről.

– Mintha lenne itt egy „de”.

– De ha át kellene néznem a pénzügyi tevékenységeit ebből az új nézőpontból, akkor talán arra a következtetésre jutnék, hogy számomra ez nem lenne akkora megrázkódtatás, mint neked.

Winnek nem kellett részleteznie, Myron pontosan értette a lényeget.

– Szóval tegyük fel – kezdett bele Myron –, hogy mielőtt Greg külföldre rohant „megtalálni önmagát”, eszközölt néhány pénzmozgást. Offshore számlákat nyitott, kevésbé lekövethető eszközökbe fektetett, és hasonlók.

– Ha így tett volna – mondta Win –, ezek a hasonlók bizalmasak lennének.

– Szóval Greg eltervezte.

– Talán.

Elhallgattak. Végül Myron törte meg a csendet.

– Greg soha nem rúgott ki minket.

Win becsukta a szemét.

– Ha életben van, még mindig az ügyfelünknek számít.

Win a szemét dörzsölte.

– Tudod, hová akarok kilyukadni? – kérdezte Myron.

– Nehéz lenne nem tudnom, hacsak nem ért valami friss agykárosodás – felelte Win. – Segíteni akarsz neki.

– Az akarat nem számít. Ha Greg életben van, kötelességünk segíteni – mondta Myron.

– Ez az a pont, ahol azt kell kérdeznem: „Még akkor is, ha gyilkos”?

– És akkor én bölcsen bólintanék, és azt felelném: „Még akkor is.” Vagy hogy „Majd akkor kelünk át a hídon, ha odaértünk”.

– A „Még akkor is” lenne kevésbé elcsépelt – mondta Win sóhajtva. – Kell emlékeztetnem, hogy ez számos régi sebedet fogja feltépni?

– Nem igazán.

– És hogy nem igazán szoktad jól kezelni a régi sebeket?

– Attól tartok.

– A mérgező exed. A sérülés, ami kettétörte a karrieredet. A fiad.

– Értem, Win.

– Nem, drága barátom, nem érted. Soha nem értetted. – Win sóhajtott, megvonta a vállát, majd az asztalra csapott. – Oké, rendben, csináljuk. A Magányos Lovas és Tonto újra kilovagol.

– Inkább Batman és Robin.

– Sherlock és Watson.

– Zöld Darázs és Kato.

– Starsky és Hutch.

– Cagney és Lacey.

– Stone és Keller.

– A simlis és a szende.

– Riggs és Murtaugh.

– Chip és Dale.

Win szuszogott.

– Hát nem csodás? – Aztán csettintett egyet. – Tango és Cash.

– Ó, na még egy… Michael Knight és KITT.

– KITT, mint az a beszélő kocsi?

– Igen – felelte Myron. – De csakis az, amelyikben Hasselhoff játszotta Michaelt, nem valamelyik szar feldolgozás.

– Michael és KITT – ismételte meg Win. – És melyikünk melyik?

– Számít ez?

– Nem – felelte Win. – Szóval, hol kezdjük?

– Kövessük vissza a pénz útját az offshore számlákon.

– Negatív – mondta Win.

– Miért?

– Nem lehet nyomon követni a pénzt. Túl jó vagyok ebben – mondta Win.

– Akkor nézzük a Callister-gyilkosságokat.

– Rajta leszek. És te? Hová mész?

Myron elgondolkodott egy pillanatra.

– A mérgező exemhez.

Harmadik fejezet

Emily Downing, a mérgező ex széles mosollyal nyitotta Fifth Avenue-i lakásának ajtaját.

– Na, nézd csak. A mosoly, amit elengedtem, mindig visszatér.

– Mindig ezt mondod, ha találkozunk.

– Mert mindig ez jut először eszembe. Mennyi ideje is, Myron?

– Három éve. Greg temetésén.

Emily természetesen pontosan tudta. Egy pillanatig csak álltak ott, és hagyták, hogy elárasszák őket az emlékek. Nem is próbálták megállítani őket, vagy úgy tenni, mintha meg sem történtek volna. A Duke könyvtárában találkoztak először, a főiskola első hónapjaiban. Összenéztek, és Emily egy csábos mosolyt küldött felé az asztal felett. És bumm, jött az áramütés, Myron egyből teljesen kész volt. Mindketten tizennyolc évesek voltak, életükben először távol az otthonuktól, és mindketten tapasztalatlanok voltak abban, amikor a tinédzserek azt játsszák, mintha nem lennének azok.

Egyből egymásba szerettek.

Vagy legalábbis Myron így érzett.

Most, annyi évvel később a férfi előtt állva Emily csak annyit kérdezett:

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy Greg életben van?

– Te mit gondolsz?

Emily az ajkába harapott, és újra bumm, Myron máris visszarepült ahhoz a hűvös éjszakához Emily szobájába, halvány fény volt csak, kintről a hold világított be az ablakon. Majdnem négy év főiskolai randizás után Myron előhozakodott azzal, hogy mi lenne, ha összeházasodnának az egyetem után.

És mi volt Emily válasza?

A kezébe fogta Myron kezét, egyenesen a szemébe nézett, és csak annyit mondott:

– Nem vagyok benne biztos, hogy szerelmes vagyok beléd.

És még egy, egészen másfajta áramütés.

– Greg életben van – mondta Emily csodálkozva. Egy tincs hullott a szemébe, Myron önkéntelenül is majdnem félresöpörte. – Ez túl bizarr.

– Gondolod?

Emily most is egy csábos mosolyt engedett Myron felé. Ezúttal nem volt semmiféle áramütés. Legfeljebb egy kis nosztalgikus sercegés.

– Még mindig gúnyos okostojás vagy.

– Hát igen, ez vagyok én.

– Ezt nem tudhatom. De ez az egész bizarr volt. Kezdve azzal, hogy Greg az ügyfeled lett.

– Greg biztos bevételi forrás volt.

– Újabb gúny?

– Nem.

– Soha nem értettem – mondta Emily. – Egyáltalán miért dolgoztatok együtt? És ne mondd, hogy csak a pénz miatt.

Myron úgy döntött, őszinte lesz.

– Greg megbántott. De én is bántottam őt.

– Szóval kvittek voltatok?

– Mondjuk úgy, hogy mindketten tovább akartunk lépni.

– Greg kedvelt téged, Myron.

A férfi nem felelt.

– Ezért kértelek fel téged a gyászbeszédre. Úgy gondoltam, Greg is így akarná.

Myron és Greg rivalizálása még hatodikban kezdődött a kosárpályán, amikor tizenhárom évesen mindketten az ifjúsági ligában szerepeltek, aztán a főiskolán folytatódott, aztán az egyetemi ligában, amikor Myron a Duke, Greg pedig a UNC játékosa volt. Híre kelt, hogy a két ifjú titán gyűlöli egymást, de ez csak túlzás volt. A pályán mindketten azzal az elszántsággal küzdöttek, amit csak az igazi élsportolók tudnak megérteni. A pályán kívül viszont jóban voltak.

Egészen Emily felbukkanásáig.

– Elmondtad… – Myron nagy levegőt vett – …Jeremynek?

A név átsuhant a szobán.

– Úgy értem, azt, hogy Greg életben lehet…

– Ne – felelte a nő.

– Mit ne?

– Jeremy még mindig külföldön állomásozik.

– Tudom.

– Nincs miért elmondani neki.

– Nem gondolod, hogy joga van tudni róla, hogy az… – Myron bizonytalankodott, hogy milyen kifejezést használjon, ezért megmaradt annál, amit Jeremy is mondott volna – … az apja még életben lehet?

– Jeremy munkája életveszélyes. Koncentrálnia kell. Várhat addig, amíg bebizonyosodik.

Korrekt válasz. És igazából nem is Myron dolga. Jeremy ezt világossá tette számára. Ez az egész elterelte a figyelmét, és nem jó értelemben. Myron folyton abba a hibába esett, hogy letért az útról. Win figyelmeztette előre. Túl sok itt a múlt.

– Amúgy – folytatta Emily, visszarángatva őt a jelenbe – nem mondtam a rendőröknek, de Greg ismerte Cecelia Callistert.

Ez felrázta Myront.

– Várj, mi van?

– Nem túl jól. Talán kétszer vagy háromszor találkozott Ceceliával. Akkoriban, amikor együtt lógtunk. Mármint Cecelia és én. Barátok lettünk, amikor Hamptonsban nyaraltunk, közvetlenül az esküvőnk után. Egyszer négyesben találkoztunk, Greg és én, meg Cecelia és az első férje, egy rendes srác, akit Ben Staplesnek hívtak. Vagy talán Ben a második férj volt, nem is emlékszem. Mindegy is, ezer éve már.

Myron próbálta feldolgozni a hallottakat.

– Lehetett köztük más is?

– Úgy érted, szeretők voltak-e?

– Vagy bármi.

– Greg és Cecelia. Ki tudja? – merengett Emily.

Myron tovább próbálkozott.

– Mikor hallottál utoljára Greg felől?

– Amikor lelépett Kambodzsába, vagy hová.

– Laoszba. Az öt éve volt.

– Kábé.

– És utána egy szót sem váltottatok?

– Nem – válaszolta Emily csendesen. – Egy szót sem.

Myron nem tudta megállapítani, hogy ez zavarja-e a nőt, vagy sem.

– Nézd, Myron, Greg és én… fura kapcsolatban voltunk. Évekkel később el is váltunk, szóval… – Emily a férfi felé intett – tudod, hogy megy ez.

Myron tudta.

– De Jeremy csak egy beteg kisgyerek volt, és még a transzplantáció után is… és bárhogy is alakult a helyzet Greggel… vagy alakul? …basszus, már én magam sem tudom, melyik a jó igeidő… Bárhogy is, szóval szerette a fiút, még azután is…

Témánál voltak.

Myron félszeg, utolsó éves lánykérése után Emily dobta Myront, és – már biztos kitalálták – Greg Downingot választotta. Hogy a drámaiságot fokozzuk, ő és Greg annyira egymásba szerettek, hogy négy hónappal később eljegyezték egymást.

És itt kezdődött a bonyodalom.

Egyszerűen fogalmazva, az esküvő előtti éjszakán Emily megkérte Myront, hogy menjen át hozzá, és a férfi ment is. Lefeküdtek egymással. Az eredmény pedig – bár Myron ezt csak tizennégy évvel később tudta meg – egy fiú lett. Jeremy, akit Greg a sajátjaként nevelt fel.

Meg kell hagyni, szép kis bonyodalom.

Myron mindig is Emilyt hibáztatta. Amikor már végre elkezdte feldolgozni az elvesztése fájdalmát, Emily felhívta őt azon az éjszakán. Ő adta és erőltette az alkoholt, és ő tette meg az első lépést. Volt egy terve, egy minden szinten mérgező terve, és Myron csak egy bábu volt a játszmában. Legalábbis éveken át ezt mondogatta magának. De most, hogy nagyobb távolsággal és rálátással bírt a történtekre, Myron rájött, hogy túl régimódi a gondolkodása. Azt akarta, hogy ő tűnjön a jó fiúnak, áldozatnak akarta beállítani magát. Klasszikus önvédelmi mechanizmus.

Az ember bármit képes igazolni, ami csak az eszébe jut.

– Myron?

Emily hangja rángatta vissza a jelenbe. A fenébe is, hát nem figyelmeztette Win, hogy fel fognak szakadni a régi sebek?

– Szóval elváltatok – mondta Myron, félretéve a múltat. – De évekkel később újra összejöttetek, igaz? Sőt, újra összeházasodtatok.

Emily nem válaszolt.

– És utána mi történt? Greg egyszer csak felpattant, és szó nélkül lelécelt külföldre?

– Ennél bonyolultabb.

– Csupa fül vagyok.

Emily megint az ajkát harapdálta.

– Erről nem beszéltem a rendőrségnek. Csak hogy tisztázzuk, nem akartam semmit takargatni előlük. Csak ehhez semmi közük. Ehhez sem.

– Oké.

– És neked sem.

– Rendben.

– Volt egy megállapodásunk Greggel.

Myron várta, hogy Emily elmesélje a részleteket. De miután nem mondott semmit, újra kérdezni kezdett.

– Miféle megállapodás?

– Afféle tranzakciós.

A legtöbb megállapodás ilyen, Myron pontosan tudta, de ahelyett, hogy erre rámutatott volna, inkább folytatta.

– Oké.

– Greg gazdag volt.

– Így van.

– Ezt te mindenkinél jobban tudod.

– Oké.

– Ne okézz itt folyton – csattant fel Emily. – Mindenesetre Greg megígérte, hogy a gondomat fogja viselni.

– Anyagilag? – kérdezte Myron.

– Igen. Különben nem tudnék itt élni. Greg létrehozott nekem egy nagylelkű alapot. És Jeremynek is, természetesen. Win segített összehozni.

– Ez normálisnak tűnik – mondta Myron.

– Pedig nem volt az. Úgy értem, a kapcsolatunk… – Emily tétovázott.

– Azt mondod, valójában nem is voltatok házasok?

– Igen. Vagyis nem. Hivatalosan azok voltunk. De mi egyáltalán a házasság? Greg egész életében úton volt a kosárlabda miatt. Mindig is ez volt a helyzet. Két szezon közt többnyire South Beachen lógott. Csak akkor volt velem, amikor New Yorkban volt, ami… nem is tudom… egy hónap vagy hat hét volt egész évben.

– És amikor itt volt, akkor ti…

Myron esetlenül széttárta a kezét, nem is értette, miért tesz fel ilyen kérdéseket. Számít ez egyáltalán?

– Külön szobánk volt – mondta Emily –, de azért néha lefeküdtünk egymással. Tudod, hogy megy ez. Elmentünk valami flancos vacsorára vagy jótékonysági bálra. Kiöltöztünk, iszogattunk, hazajöttünk, eszünkbe jutott, milyen is volt régen, és egyébként is késő is volt meg túl nehézkes valaki mást találni…

Myron szemébe nézett.

– Értem, persze. Folytasd csak – mondta Myron.

– Miről kéne még beszélnem?

– Például hogy miért akartátok ezt a megállapodást.

– Stabil hátteret szerettem volna.

– És Greg?

Emily elfordult, és egy üveg bárszekrényhez lépett.

– Egy italt?

– Nem, kösz. – Most jutottak csak el a lényeghez. – Kinek az ötlete volt a megállapodás?

– Gregé – felelte Emily, kezében egy pohárral és egy üveg Asbury Park ginnel. – Ezt a részét kicsit nehéz elmagyarázni.

– Van időnk.

– Nem tudom, mennyire fontos ez.

– A „halott” férjed egy kettős gyilkossághoz köthető – felelte Myron. – Fontos lehet. Szóval miért kötöttetek megállapodást, Emily?

Emily a palackot bámulta, de nem töltött.

– Először is, mert bizonytalan voltam. Összekötött minket Jeremy. Még azután is, hogy felnőtt és belépett a hadseregbe. Jeremy olyan erős, bátor és hősies meg minden, de ugyanakkor… van valami törékeny is a fiunkban. – Megfordult, és Myronra nézett. A fiunk. Ezt mondta. A mi fiunk. És ezt kétféleképpen lehetett érteni. Emily töltött. – Greg és én tényleg nem igazán érdeklődtünk egymás iránt. Mi réges-régen végeztünk. De amint elszállt a haragja… tudod, amiatt, amit… mi tettünk vele…

Myron nyomást érzett a mellkasában.

– …volt valami más is. Nem tudom, hogy mondjam. A barátság nem igazán jó szó rá. Nem beszéltünk sokat egymással, és nem is volt sok közös bennünk. De volt köztünk bizalom. És egy kötelék.

Kortyolt egyet. Myron fejezte be a gondolatot.

– Jeremy.

– Igen, azt hiszem. Mindegy, nem tudom jól elmondani. De egy nap Greg odajött hozzám, és újra megkérte a kezemet. Felajánlott egy nagylelkű pénzügyi csomagot. Én meg elfogadtam.

– És soha nem magyarázta el, miért?

– Mondott valamit a látszatról. Azt akarta, hogy lássák, hogy elkötelezett egy nő iránt, és azt mondta, ez jó lesz majd Jeremynek is.

Myron elgondolkodott.

– Volt ennek bármi értelme számodra?

– Nem. Arra gondoltam, Greg biztos valami zűrbe keveredett.

– Miféle zűrbe?

– Olyasmibe, amiben jól mutat, ha az ember házas és családja van. Nem tudom, mi volt pontosan, de Greg nem volt jó az impulzuskontrollban. Arra gondoltam, biztos felszedett egy fiatalkorú lányt valamelyik klubban. Vagy megint összeszűrte a levet valakinek a feleségével. Igen, ironikus, nemde? Greg csinált ilyeneket. Házas nőkkel töltötte az éjszakát. Számtalanszor. Beszéltem erről a terapeutámmal. Szerinte Greg traumája annak a mellékterméke volt, amit mi tettünk vele.

Myron hallgatott.

– Semmi reakció? – kérdezte Emily.

– Nem. Semmi – felelte Myron.

– Mindegy. A lényeg, hogy Greg egyszer csak bejelentette, hogy meg kell házasodnia. Eljártunk különböző rendezvényekre, eljátszottuk a boldog párt a médiának, a nagy újra egymásra találás sztoriját, ő pedig cserébe létrehozta a befektetéseket. Nagyon sok minden miatt tetszett a dolog. A pénzért, nyilván. De a társasági része miatt is. A barátok nem hívnak el sehová, ha egyedül vagy. Különösen engem nem. Egyszer azt mondtad, érzéki kisugárzásom van.

– Emily, fiatal voltam és…

– Ó, nem sértődtem meg rajta. Jézusom. Mostanában mindenki beparázik minden miatt. Igen, érzéki a kisugárzásom. Mindig is az volt. Tudom. De a házaspárok… különösen a feleségek nem szeretik, ha ilyen hatások érik a férjeiket. Különösen nem egy szingli nőtől, még akkor sem, ha részemről nulla érdeklődés volt. Mindegy, a dolog működött. A Greg és én kettő pont nulla. Ő csinálta a saját dolgait. Én pedig az enyémet.

Emily mindenfelé kapkodta a tekintetét, de nem nézett a férfira. Ez pedig nem volt rá jellemző.

– Valamit nem mondasz el nekem – mondta Myron.

– Legalábbis próbálkozom. Ez Greg magánügye volt. Nem vagyok abban a hangulatban, hogy nyilvánosságra hozzam.

– Ez nem a nyilvánosság. Csak nekem mondod el.

– Attól nem lesz könnyebb. Ugye tudod? De mit számít már, ha Greg tényleg halott? És ha nem az? Ha valahogy még életben van… – Emily egy darabig rágódott. Myron hagyott neki időt. – Hadd mutassak meg valamit.

Emily elővette a mobiltelefonját, az ujjai táncoltak a kijelzőn.

– Greg az évek múltával egyre furcsább lett. Nem tudom máshogy mondani. Egyre inkább elvonult a világ elől. És egyre többet volt online.

– Greg?

– Igen, tudom. Nem jellemző rá, igaz? Bárhogy is, egy nap a konyhapulton felejtette a telefonját. …és én tudtam a jelszavát. Mindig mindenhova ugyanazt használta. Gondolom, kitalálod, mit tettem.

– Megsértetted a privát szféráját.

– Pontosan. Szóval rájöttem, hogy fent van az Instagramon. Ezt furcsállottam. Greg. El tudod képzelni? Hogy Gregnek Instagram-fiókja legyen?

– Mi hoztuk létre neki – mondta Myron. – Jól jött a szponzorokhoz és a márkaépítésben.

– Nem, nem az. A nyilvános fiókjáról tudok. Soha nem használta. Esperanza kezelte, nem igaz?

Myron nem válaszolt semmit.

– Ez egy másik fiók. Álnéven használta. Nézd, ez az.

Nem adta oda a telefont, így Myron Emily mögé került, és a válla felett nézte meg. Különös, mennyivel erősebb emlékeket ébresztenek az érzékek, különösen az illatok. Myron elmerengett, hogy Emily vajon még mindig ugyanazt a sampont használja-e, mert egy pillanatra visszarepült a főiskola első évébe, a lány kollégiumi szobájába, ahol Emily épp törölte a haját zuhanyzás után, és Myron otthonról hozott, régi elnyűtt göncét viselte. Nem mintha bármit tenni akart volna. De önkéntelenül is érezte az illatot.

Az Instagram-profil képén a North Carolina Egyetem kosárcsapatának logója szerepelt. Greg alma matere. A felhasználói név UNCHoopsterFan7 volt. UNCHoopsterFan7 390 embert követett – és mindössze 12 ember követte őt.

– Ez valószínűleg csak egy kamuprofil – mondta Myron.

– Hogy érted?

– Olyan, amit azért hoznak létre, hogy másnak tettessék magukat, vagy esetleg marketingcélokból. Olyan, mintha mondjuk egy étterem tulajdonosa vendégnek adná ki magát, aki teljesen odáig volt a kajáért. Vagy a politikai trollok, akik azt posztolják, hogy „Ó, én totál pártatlan vagyok”, aztán vehemensen védelmezik a botrányokba keveredett jelöltjüket.

– Ez nem olyan profil. Greg soha nem posztolt vagy kommentelt.

– Oké. Akkor lehet, hogy csak így nézegetett más profilokat, és nem akarta, hogy más is tudjon róla.

– Üzeneteket váltott valakivel, Myron.

Emily kattintott, és rákeresett egy Bo Storm nevű, nagyon kidolgozott, izmos, olajozott bőrű férfi „közszereplő és fitneszmodell” profiljára.

Myron hunyorgott.

Bo Stormnak 6000 követője van, és 9000 profilt követ. Emily Myronra lesett a válla felett. Látni akarta a férfi reakcióját. Bo szinte minden posztban félmeztelenül pózolt, mint valami fitneszversenyen. Jól kidolgozott kockahasa volt, és olyan olajosan csillogó bőre, ami csakis módszeres gyantakúra eredménye lehet. Az arcán gondosan formázott borosta, haja hosszú és melírozott. A profil elején a rögzített fotón Bo Storm egy éjszakai klub színpadán egy szál tangában táncolt.

A leírásban az állt: „A rózsaszín álmokat élem Vegasban. Ha többet szeretnétek látni, srácok, iratkozzatok fel az OnlyFans-csatornámra.”

Myron nem tudta, mihez kezdjen ezzel.

– Mit gondolsz, mennyi idős? – kérdezte Emily.

– Kábé huszonöt lehet?

– Ja. Sokkal fiatalabb Gregnél.

Myron bólintott, próbálta kitalálni, Emily hová akar kilyukadni.

– Szóval Bo és Greg cseteltek?

– Igen.

– Olvastad az üzeneteket?

– Greg visszajött a szobába, de eleget láttam. Szíves emojik. Jövőbeli tervek. Intim dolgok.

Myron nem szólt.

– Meglepődtél? – kérdezte végül Emily.

– Mit számít, ha igen?

– Gondolom, nem kéne számítania, igaz? Úgy értem… Ez egy új világ, és a mi generációnk még mindig próbálja kitalálni, hogy mihez kezdjen. És talán Greg állandó rohangálása a nők után csak valamiféle kompenzáció volt, vagy egyfajta levezetés, vagy lehet, hogy biszexuális, vagy pán-, omni- vagy tudom is én, mi. Tényleg nem tudom.

– Nem számít.

– Persze, mindketten mondhatjuk ezt, de attól még sokkoló, nem?

Myron megint nem mondott semmit.

– És igazad van. Nem számít. Nem úgy. De itt van az a pont, ahonnan egyre furcsább lett ez az egész. Nézd meg az utolsó bejegyzés dátumát a fiúnál. Oké, tudom, hogy Bo Storm már nem fiú, de könyörgöm, annyira fiatal. Nézd meg, mikor posztolt utoljára!

Myron most már elvette a telefont és görgetni kezdett. A legfrissebb fotón Bo szűk fürdőnadrágban állt egy strandon, felülre pedig fekete szmokingot vett fel, ing nélkül. A felirat szerint „Beach Formal stílusban, Larry és Craig esküvőjére”, amire számos szíves, tüzes és szivárványos emojit kapott válaszul.

Myron megnézte a dátumot.

– Öt éve nem posztolt.

– Két héttel azelőtt hagyta abba, hogy Greg lelépett Ázsiába. És nézd csak meg a korábbiakat. Ez a Bo gyerek két-három napnál hosszabb időt nem hagyott ki két poszt között. És csak tedd össze ezeket. Greg flörtöl ezzel a szexi, fiatal sráccal az Instagramon. Hirtelen Greg úgy dönt, lelép. A szexi, fiatal srác nem posztol többet. De mondd meg te.

A következtetés egyértelműnek tűnt.

– Miután elolvastad az üzeneteket – Myron egy pillanatra megállt –, veszekedtél Greggel?

– Nem. Akkoriban… Hogy is mondjam… Meglepődtem, az tuti. És egyik részem teljesen összetört. De a másik… Szerettem Greget. Tényleg. De el tudom képzelni, mennyire nehéz lehetett az élete, Myron. Elrejteni, aki valójában vagy, hogy megtarthasd a sportkarrieredet.

– 2024-et írunk – felelte Myron.

– Tényleg? Akkor mondd meg, hány férfi edző bújt elő a profi sportban?

Myron bólintott.

– Ott a pont. Szóval azt gondolod, hogy Greg ezzel a Bo gyerekkel lépett le?

– Mi más lenne a konklúzió ilyen körülmények között? Te tényleg bevetted ezt az egész laoszi kolostor dumát?

– Nyilván nem.

– Én bizonyos értelemben örültem neki. Greg soha nem tudott nyugton maradni. Soha életében. Valami mindig hajtotta belülről. Vele éltem, jobban ismertem bárkinél, mégis mindig éreztem a távolságot. Így ráhagytam. Megvolt a pénzem. És megvoltak ennek a házasságnak az előnyei is, és már kezdtem hozzászokni, hogy nincs körülöttem. Minden rendben volt. Egészen a haláláig. Jeremy teljesen összetört.

Myron emlékezett rá. Akkor látta utoljára a fiát – Greg temetésén, amint a „valódi” apja halálát siratta.

– Még mindig nem világos néhány részlet – mondta Myron.

– Tudom.

– Tegyük fel, hogy Greg belezúgott Bóba. Tegyük fel, hogy ők ketten leléptek. Hogy jutunk el innen oda, hogy Greg megrendezte a saját halálát?

– Nem tudom.

– És aztán? Várt pár évet, és megölte Cecelia Callistert meg a fiát?

– Hát… Cecelia az a típus volt, amiről mindig azt hittem, hogy az esete Gregnek. De most nem tudom, hogy mit gondoljak egyáltalán. Meleg volt? A házas nőkre bukott? Mindkettő? Egyik sem? És most az FBI úgy véli, hogy életben van, és meggyilkolt két embert. Nem értek semmit, de az emberek tele vannak titkokkal, Myron. Ezt te is tudod.