Elle Cosimano: Finlay Donovan Is Killing it

Copyright © 2021 by Elle Cosimano

Hungarian translation © Török Krisztina, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elle Cosimano: Finlay Donovan is Killing it

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-995-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-996 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: David Baldeosingh Rotstein, Clash_Gene, Bakos Fanni – Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Kristóf-Horváth Krisztina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi, humor

Ashley-nek és Megannek,

mert bármelyikőtökkel bármikor
akár egy hullát is kész lennék elásni.

ELSŐ FEJEZET

Közismert tény, hogy reggel fél kilenckor általában a legtöbb anya már ölni tudna. Azon a bizonyos október nyolcadikán, kedden reggel én a magam részéről már háromnegyed nyolckor készen álltam rá. Akinek még soha nem kellett egy nyakig juharszirupban ázó kétévest pelenkáznia, miközben a négyéves nővére még gyorsan ovi előtt úgy dönt, hogy ideje egy papírvágó ollóval új frizurát alkotni magának, és csak hogy ne legyen unalmas, a szitter is késik, ráadásul a pult csupa kávé, mert a kialvatlanság ködén át korábban elfelejtett filtert tenni a kávéfőzőbe… szóval azok kedvéért hadd fejtsem ki részletesebben.

Ölni tudtam volna. Mindegy, kit. Akárkit.

Késésben voltam.

Az ügynököm Washingtonba tartó szerelvénye már kigördült a New York-i Grand Centralról, hogy elvileg egy, a pénztárcámhoz kicsit sem illő helyen villásreggelizzünk, ahol átbeszéljük, pontosan mennyire is vagyok elmaradva a regényemmel, aminek már háromszor futottam neki, és amivel szerintem soha nem fogok elkészülni, mert… jesszuska, elég csak itt körbenézni. Alsó hangon minden négyzetcentin van egy jó kifogás.

Amikor a találkozót megbeszéltük, a tíz óra még elfogadhatóan hangzott a zöldövezeti, egész pontosan South Riding-i kétszintes házamtól a belvárosig. Ami egyébként meglepő módon ugyanolyan elfogadhatóan távol esik ugyanattól a belvárostól, hogy az egyébként épeszű kisvárosi emberek beszerezzék a felfújható, életnagyságú gumibabát, amivel a telekocsisávban sunnyoghatnak, és mégsem kapnak mérföldes büntetéseket, illetőleg nem puffantja le őket a hozzánk hasonló, őrjöngő páriák egyike, aki még nem adta el a lelkét az ördögnek a felfújható, életnagyságú gumibabáért.

A félreértések elkerülése végett: én kedveltem South Ridingot. Még a válásom előtt. Amikor még nem tudtam, hogy a férjem összefekszik az ingatlanügynökünkkel, aki mellesleg a Háztulajdonosok Egyesületében is bizottsági tag. Van egy olyan sanda gyanúm, hogy amikor háznézőben itt jártunk, és a hölgy kedélyesen körbevezetett bennünket, ennek a zöldövezeti Mekkának a kellemes „kisvárosi” miliőjét dicsérve, nem feltétlenül erre a részletre utalt. A prospektus tele volt boldog családokkal, akik bájosan régies verandákon bújnak össze családiasan meghitt ölelésben. Meg olyan szavakkal, hogy idillikus és békés, mert hiszen egy ingatlanügynökség színes, fényes kiadványa nem kukkant be a házak ablakán át, vagyis senki sem láthatja a hullafáradt anyukát, a pucér, ragacsos totyogóst, sem a padlón a hajas vérmaszatba keveredő kávét.

– Anyu, csinálj valamit! – dörzsölgette a feje búbján Delia a kopasz foltot, amit felsebzett az olló. Vékony vérpatakocska csordogált lefelé a homlokán, és még épp sikerült egy büfiztetőronggyal letörölni, mielőtt belefolyt volna a szemébe.

– Ezzel nem tudok mit csinálni, kicsim. Majd ovi után elviszlek fodrászhoz – nyomtam a rongyot a kopasz foltra, míg a vérzés el nem állt. Aztán az állam alá szorítottam a mobilomat, és bekúsztam az asztal alá, összeszedni a kósza hajfürtöket. A telefon közben végtelenítve kicsengett.

– De így nem mehetek az oviba! Ki fognak nevetni! – zokogott Delia krokodilkönnyekkel. Zachary a dráma alatt pirított kenyeret masszírozott a saját, meglévő hajába, és gügyén meredt a nővérére. – Apu biztos tudna mit csinálni!

Alulról lefejeltem az asztalt, mire a kétéves is bömbölni kezdett. Nehézkesen tápászkodtam fel kezemben a zsákmánnyal, a maroknyi finom fürttel. Amit nem sikerült begyűjtenem, az a kiömlött juharszirup kötőanyagával elegyedve ragadt a nadrágom térdére. Mivel nem óhajtottam még két hétig minden bevásárlás alkalmával a kétévesem szájából visszahallani az ide illő káromkodást, visszanyeltem, és némán hajítottam a mosogatóba a kopasztott csirke földi maradványait.

Valamikor a negyvenhetedik kicsengést követően bekapcsolt a hangposta.

– Halihó, Veronica, Finlay vagyok, remélem, minden rendben veled – kezdtem kedvesen, mert ki tudja, talán épp halálos balesetet szenvedett, vagy az éjszaka bennégett az ágyában. Az ember nem szívesen lenne az a seggfej, aki még egy utolsó üzenetben követelődzik és kibelezéssel fenyegetőzik, hogy aztán később megtudja, a szerencsétlen címzett akkor már rég halott volt. – Fél nyolcra vártalak, tudod, mert volna egy találkozóm a belvárosban. Ezek szerint elfelejtetted? – énekeltem vidáman, mintha nem lenne ezzel a világon semmi gond. Mintha minden csudás lenne, a világ, meg minden, amit akarsz. Pedig semmi sem volt csudás, legfőképpen én nem. – Ha ezt megkapod, hívj vissza, kérlek – tettem hozzá búcsúzóul, és mivel a kölykök is hallották, még azzal is megtoldottam, hogy: – Köszönöm –, hiszen mindent szépen meg kell köszönni. Aztán végre kinyomtam, de ékeltem is vissza gyorsan az állam alá a mobilt, hogy most meg az exemet csörgessem. Nem mintha ennek a napnak már nem lenne annyi.

– Vero nem jön? – érdeklődött Delia, de közben változatlanul a mesterművét tapogatta és piszkálgatta, majd csodálkozva meredt a véres ujjaira.

– Gőzöm sincs.

Vero nyilván szépen az ölébe venné Deliát, és valami menő fazonba fésülné az idétlen kis haját. Vagy valami bonyolult fonattal álcázná a foltot. Abban viszont biztos voltam, hogy ha én próbálkoznék hasonlókkal, annak csak még méretesebb katasztrófa lenne a vége.

– Miért nem hívod fel Amy nénit?

– Nincs is semmiféle Amy nénid.

– De van. Theresa nővére volt a főiskolán. Ő meg tudná csinálni a hajamat, ő kozmikusnak tanult.

– Mármint kozmetikusnak. Amúgy attól, hogy a főiskolán tagtársak voltak a diákegyesületben Theresával, még nem a nénikéd.

– Akkor kit hívsz? Aput?

– Igen.

– Jó, mert ő mindent meg tud csinálni.

Erőltetett mosolyt varázsoltam a képemre. Steven mindent el is tud rontani. Életeket, álmokat, hitvesi hűséget. De ezt hangosan nem mondtam ki, csak a fogamat szorítottam össze, mert a gyermekpszichológusok szerint nem egészséges élmény a gyereknek, ha az anyukája az apukáját szidja előtte. Mellesleg a józan ész is ellene szól olyankor, amikor épp kicseng a telefon, és szívességet szeretnék kérni tőle, hogy ugyan jönne át vigyázni a gyerekekre.

– Szalagragasztóval – ügetett körben a konyhában a nyomomban Delia kitartóan, míg én a reggeli romjait takarítottam össze, és a szennyes edényt tornyoztam a mosogatóba az ép elmém cafatai közé.

– Úgy érted, ragasztószalaggal. De a hajadat ragasztószalaggal nem lehet kijavítani, kicsim.

– Apu ki tudná.

– Várj egy percet, Delia – intettem le, mert a néhai férjem végre felvette. – Steven? – még alig mondta, hogy jó reggelt, máris űzöttnek hangzott. Jobban meggondolva, nem is mondta, hogy jó reggelt. – Kérnék egy szívességet. Vero elfelejtett idejönni, ahogy megbeszéltük, és én már most késésben vagyok. A belvárosban van találkozóm Sylviával. Beadnám hozzád pár órára Zachet – hadartam. A fiam ragacsos mosolyt villantott rám az etetőszék magasából, miközben fél kézzel a térdemről próbáltam egy nedves ronggyal eltüntetni a foltot. Mert nincs másik utcaképes nadrágom. Csak ez. Dolgozni is pizsamában dolgozom. – És meg is kellene fürdetni.

– Aha – jött Steven komótos válasza: – Ami Verót illeti…

Végeztem a nadrágtisztogatással, a rongyot a fal mellett heverő nyitott pelusoszacskóba hajítottam. Ismerős volt ez a hangsúly. Ugyanezzel jelentette be, hogy Theresával eljegyezték egymást. Meg a múlt hónapban azt is, hogy Theresa ingatlanos kapcsolatainak hála szárnyal a kertépítő vállalkozása, fürdik a pénzben, és már beszélt az ügyvéddel, hogy közös felügyeletet akar a gyerekekre.

– Tegnap akartalak hívni, de Theresával jegyünk volt a meccsre, és tisztára elrepült a nap.

– Nem – kapaszkodtam bele a mobilomba. Nem, nem és nem.

– Te amúgy is otthon dolgozol, Finn. Semmi szükséged Zach mellé teljes állású szitterre.

– Ne csináld ezt, Steven. – Erősen összecsippentettem az orrnyergemet, hogy visszaszorítsam a lassan, de biztosan rám szakadó fejfájást. Delia a nadrágomat rángatta, és a ragasztószalagról magyarázott.

– Ezért felmondtam neki.

Görény.

– Nekem se fér bele, hogy állandóan a hónod alá nyúljak…

– A hónom alá nyúlj? A gyerekeid anyja vagyok! És ez az úgynevezett gyerektartás.

– A kocsirészletekkel is megcsúsztál…

– Nemsokára megkapom a könyvemért az előleget, és akkor mindent kifizetek.

– Finn.

Csak ő tudta úgy kimondani a nevemet, mintha káromkodna.

– Steven.

– Talán ideje lenne keresned végre valami rendes munkát.

– Mondjuk fűmagágyúzzam körbe a környéket? – csaptam le a magas labdát. – Nekem ez a munkám, Steven.

– Az nem rendes munka, hogy vacak könyveket írsz.

– Romantikus thrillereket! És az előleg első részletét már megkaptam. Aláírtam a szerződést. Kötelezettséget vállaltam, nem vonhatok vállat, és dobhatom félre. Vagy fizethetem vissza a pénzt – harciaskodtam. Ekkor megszállt az ihlet, és odadöftem: – Hacsak persze nem akarsz ebben is a hónom alá nyúlni.

Erre csak dörmögött valamit. A kávéfoltot törölgetve térdeltem a padlón, és közben tisztán láttam magam előtt, ahogy a dizájnos, makulátlan kertes házában ül a foltmentesen menő konyhájában a dugattyús kávéfőzőből frissen kiöntött lattéjával, és épp a megmaradt kevéske haját tépdesi ki.

– Három hónap hátralékban vagy – csattant a hangja. Hallható türelmetlensége nyilván felére ritkította a feje búbján a két szál haját, de a szarkazmust inkább megtartottam magamnak, mert bébiszitterre nagyobb szükségem volt pillanatnyilag, mint arra a végtelen elégedettségre, amit a soványka férfiegója lábbal tiprása okozhatott volna. – Az háromhavi hiteltartozás a házra, Finn.

– Akarod mondani, lakbértartozás, feléd. Na, hagyjál lógva, Steven.

– És a HE is zálogjogot fog bejegyeztetni a házra, ha nem rendezed végre a számlát, amit még júniusban küldtek a rendkívüli értékbecslésről.

– Ezt meg mégis honnan veszed? – kérdeztem, még ha pontosan tudtam is a választ. Elvégre az ingatlanosunkat kefélte, akinek pedig a legjobb cimborája a fazon a bankban, aki a hitelünket intézte. Onnan veszi.

– Úgy vélem, a gyerekeknek hozzánk kellene költözniük. Hozzám és Theresához. Végleg.

Majdnem kiesett a kezemből a telefon. Hagytam a fenébe a padlón a kávé áztatta papírtörlőt, és kiviharzottam a konyhából.

– Teljességgel kizárt! – üvöltöttem suttogva a kagylóba. – A gyerekeim nem fognak azzal a nővel élni.

– A jogdíjaidból még kajára se futja.

– Talán ha épp nem rúgtad volna ki a bébiszitteremet, még időm is lenne befejezni a könyvemet, amin épp dolgozom!

– Harminckét éves vagy, Finn…

– Nem igaz.

Harmincegy vagyok. Csak Steven képtelen benyelni a békát, hogy három évvel öregebb nálam.

– Nem zárkózhatsz be egész életedre abba a házba, hogy hülye történeteket irkálj. Ki kell bújnod végre a valóságba. A valóságban be kell fizetned a számlákat, meg kell oldanod a valódi problémákat.

– Pöcs – motyogtam befelé. Mert az igazság fáj. És életem legfájdalmasabb igazsága Steven volt.

– Figyelj rám – vett nagy levegőt –, igyekszem nem pöcs lenni. Megkértem Guyt, hogy az év végéig még halassza el ezt a dolgot, hátha akkor találsz valamit.

Guy. A néhai kollégiumi cimborája, akiből, mit ad isten, családjogi ügyvéd lett. Ugyanaz a Guy, aki anno telefingta a kocsim hátsó ülését, és csúcsot döntött söröshordón kézen állva ivásban, most szombatonként a bíróval golfozgat, aki mellesleg hétvégére elvette tőlem a gyerekeimet. Ugyanaz a Guy, aki elintézte a bíróval, hogy a könyvemre kapott előlegem felét Theresának kelljen adnom, csak mert némileg megrongáltam a kocsiját.

Jó, oké…

Elismerem, hogy nem volt a legjobb ötlet részegen Theresa BMW-jének a kipufogójába tömködni Delia fél gyurmakészletét. Talán találhattam volna jobb módszert, hogy feldolgozzam az eljegyzésük hírét. De hogy a férjemet is ellopta, és jutalmul ráadásul megkapta az én előlegem felét…! Mintha ecetet locsoltak volna a friss sebbe.

Az üres étkezőből kukucskáltam be a konyhába, ahol Delia tanácstalanul tekergette véres kis ujjára megmaradt hajfürtjeit, Zach pedig az etetőszéktornyában fészkelődött nyüszítve. Ha a következő három hónapban nem jutok rendes bevételhez, Guy megtalálja a módját, hogy őket is elvegye tőlem, és Theresának adja.

– Késésben vagyok, most nincs időm erről társalogni veled. Átvihetem Zachet vagy sem?

Nem fogok sírni. Nem fogok…

– Ja, hogyne – mondta a volt férjem gondterhelten. De mit tud Steven a gondterheltségről? Neki mindig ott a bögre meleg kávéja, minden éjjel nyolc hosszú órát alhat egyhuzamban. – Figyelj, Finn, sajn…

Leraktam. Nem volt annyira kielégítő érzés, mintha tökön rúghattam volna, viszont cserébe legalább ugyanannyira gyerekes és közhelyes, gondolom, de azért egy kicsit legalább jobban éreztem magam tőle. Az énemnek az a töredéke (már ha megmaradt belőle egyáltalán néhány morzsányi), ami nem ragadt a juharsziruptól, és nem volt kolosszális késésben egy munkamegbeszélésről.

Mindegy is. A lényeg, hogy pocsékul voltam. Totál pocsékul.

Rántást éreztem a nadrágomon. Delia könnyes szemmel nézett fel rám, a haja nagy foltban véres tüskékben meredezett.

– Ragasztószalag, tudom – sóhajtottam nagyot.

Dohos, őszi levegő vágott orrba, ahogy kinyitottam a garázsba vezető ajtót. Felkapcsoltam ugyan a villanyt, a hodálynyi helyiség ennek dacára is nyomasztó félhomályban úszott. A poros Dodge Caravanomat és a Steven F–150-ese után a betonpadlón maradt olajfoltot leszámítva üres volt. A kocsim sötétített hátsó ablakára egy ismeretlen alkotó péniszt rajzolt a porba, és Delia nem hagyta, hogy letöröljem, mert szerinte olyan, mint egy virág, és igazából elég precízen jelképezte egész jelenlegi életemet. A hátsó falnál hosszú munkapad nyújtózott, mögötte szerszámtartó panel. Csak a szerszámok hiányoztak róla. Egyedül a tízdolcsis rózsaszín palántázóásómat hagyta itt, mert a többi az ő kertépítő tevékenységéhez kellett, a vállalkozása szerszámai voltak. Feltúrtam a munkapadon halmozódó kacatokat, és végül az elárvult csavaranyák, egy törött nyelű kalapács és egy majdnem üres flakon kárpittisztító társaságában találtam is egy tekercs ezüstszínű ragszalagot. Pont olyan ragacsos és hajas volt, mint odabent a gyerekeim. Bevittem.

Delia könnyei egyszeriben felszáradtak, és ragyogó bizonyossággal nézett a ragszalagra, ahogy csak egy olyan lány tud, akinek még egy pasi sem okozott életre szóló csalódást.

– Biztos, hogy ezt akarod? – kérdeztem még utoljára, ahogy felvettem egy nagy maroknyi szőke fürtöt.

Bólintott. Fogtam egy kötött sapkát az előszobafogasról, és visszamentem a konyhába. Zach kimeredő kerek szemekkel lesett bennünket, mint akinek épp valami misztikus élményben van része, miközben ragacsos ujjait nyitogatta-csukogatta elmélyülten. A fejéhez egy darabka pirítós tapadt. Majdnem biztos, hogy épp a pelenkába kakilt.

Remek. Majd Steven tisztába teszi.

Az olló valahol a koszos tányérhalom alatt lapult, inkább egy kést vettem magamhoz. A ragszalag hangos sikollyal vált el a tekercsről. A levágott fürtöket Delia feje búbjára szorítottam, és közben a másik kezemmel többször körberagasztóztam az egész kis fejét, mintha valami rémséges ezüstkoronával díszíteném. Végül a haj (nagyjából) biztosan tapadt a fejéhez. A kés tompa volt, alig bírtam vele elvágni a ragszalagot.

Jesszusom.

Erőltetett mosollyal nyomtam a kötött sapkát Delia fejébe, jó mélyen, hogy eltakarja a bizonyítékot. Ő boldogan vigyorgott fel rám, pici ujjacskáival kisodorta szeméből a frankensteini frizurát.

– Boldog vagy? – kérdeztem, és koncentráltam, hogy az arcom meg se rezzenjen: egy nagy fürt máris kivált a szerkezetből, és a vállára pottyant.

A lányom bólintott.

A kést és a ragasztót a mobilommal együtt a táskámba hajítottam, Zachet kikaptam az etetőszékből. A magasba emeltem, hogy megszimatoljam a pelusa környékét, és amint megéreztem az árulkodó szagot, elégedetten csaptam őt a hónom alá, és vágtam be magunk mögött az ajtót.

Minden rendben, mantráztam magamban, ahogy rácsaptam a garázs falán a kapunyitó gombra. A motor egyből felzúgott, a szerkezet emelkedni kezdett, és az őszi, szürke napfény beáradt a garázsba. A gyerekek szája be nem állt, miközben én berakodtam őket az egyterűmbe. Ügyeltem, hogy Zachet csak finoman ültessem rá a gyerekülésben a teli bugyrára. Ez sem volt annyira kielégítő, mint egy jól irányzott rúgás a volt férjem érzékenyebb szervére, de ma beértem egy ragacsos, kakás pelenkás kétévesnyi bosszúval is.

– Zach hova megy? – kérdezte Delia, ahogy ráadtam a gyújtást, és kitolattam a garázsból.

– Zach apuhoz megy. Te az oviba. Anyu pedig… – magyaráztam, megnyomva a napellenző hátoldalához erősített távirányító gombját, hogy az ajtó becsukódjon. Nem történt semmi.

Megálltam, kidugtam a fejem a kocsiablakon, bekukkantottam a garázsba. A motoron nem világított a kontrollfény. Ahogy a bejárati ajtónál sem a lámpa. És Delia szobájában a mindig égve felejtett olvasólámpa sem. Kikaptam a pelenkástáskából a telefonomat, megnéztem a dátumot.

Francba! Pont harmincnapos elmaradásban vagyok a villanyszámlával.

A kormányhoz vertem a fejemet, fel sem emeltem többet. Kénytelen leszek Stevennek könyörögni, hogy fizesse be helyettem. Ő meg kénytelen lesz felhívni a szolgáltatót, és nekik könyörögni, hogy kapcsolják vissza az áramot… már megint. És kénytelen leszek felhívni, hogy jöjjön ide, és kézzel csukja be a garázskaput. És mire hazaérek, Guy már mindenről részletesen értesítve lesz.

– Te hova mész, anyu? – érdeklődött Delia.

Felemeltem a fejemet. A szemem megakadt a hülye rózsaszín palántázóásón a szerszámtartó panelen. A hetek óta üresen árválkodó dolgozószobám sötét ablakán. A ház előtti járdán szaporodó gyomokon, és a küszöbön kupacba gyűlő, befizetetlen számlákon, amelyeket már oda dobál a postás, mert a levelesládába nem fér semmi. Megint rükvercbe tettem a kocsit, és figyelmesen kitolattam a beállóról, közben a gyerekeim juharszirupos, taknyos angyali arcát nézegettem a visszapillantóban. A szívem belesajdult a lehetőségbe, hogy őket is elveheti tőlem Steven és Theresa.

– Anyu megy, és kitalálja, honnan szerezzen egy kis pénzt.

MÁSODIK FEJEZET

Harminchat perccel tíz után értem Viennába, a Panera szendvicsezőhöz, ami elvileg már jócskán reggeliidő után van, de még rendesen a déli tömegnyomor előtt. Mégse találtam egyetlen nyamvadt helyet sem. Amikor felhívtam Sylviát, hogy nagy késésben vagyok, és bukjuk a foglalást a menő reggelizőben, megkérdezte, hogy tudok-e másikat, ami már nyitva van, nem kell asztalt foglalni, és a metróállomástól sincs messze. Nyakig voltam épp a dugóban a fizetős úton, és egyébként is rágott a bűntudat, így a Panera szaladt ki reflexből a számon, és mire visszaszívhattam volna, Sylvia már letette.

A Panera parkolója dugig volt fényes Audikkal, Bimmerekkel és Mercedesekkel. Ki a franc ez a rengeteg ember, és miért nem épp az irodájukban ülnek? És ha már itt tartunk, én miért nem ülök valami irodában?

A szomszédos tisztító parkolójába fordultam hát be, egy utolsó kétségbeesett kísérlet után feladtam, hogy térdben megszabadítsam a nadrágomat Delia hajától. Túlméretes napszemüveggel borítottam be az arcom tetemes hányadát, a fejemre felkötöttem a selyemsál-parókámat, eligazgattam az aljáról lelógó szőke tincseket, és egy kis bordósvörös rúzst kentem szélesen a számra. Sóhajtva szemléltem meg a tükörképemet. Ez a verzióm figyel a könyveim borítóján is, még sincs sok közöm hozzá. Azon a portrén rejtélyes vagyok, és elbűvölő, kiköpött romantikus regényíró, aki a rajongói vad hordái elől kendőzi el nagy gonddal a valós kilétét. De a lepukkant egyterűm kiábrándító fényében, ragacsos-hajas foltokkal a nadrágomon és popsikenőccsel a körmöm alatt, a paróka alól makacsul kibukó saját barna hajammal pont annak látszottam, ami voltam: egy nőnek, aki nagyon másnak próbálja kiadni magát.

Nézzünk csak szembe a tényekkel: nem azért vettem fel a turbánhajat, hogy az ügynökömet elkápráztassam – Sylvia nagyon is jól tudja, ki vagyok és ki nem. Azért húztam a fejemre, hogy ne dobjanak ki abból a bizonyos Panerából. Már az nagy eredmény lenne, ha nem ismernék fel bennem a nyolc hónappal korábban kitiltott istencsapását az ebédmegbeszélés végéig.

Márkásnak tűnő, hamisítvány pelenkázótáskámat a vállamra kaptam, kiszálltam a kocsiból, és azt kívántam, bárcsak Üzletvezető Mindy felmondott volna legutóbbi látogatásom óta, amikor Theresa meghívott ebédre, hogy rendezzük végre a dolgainkat, és tisztázzuk a félreértéseket.

Beléptem a szendvicsezőbe. A szemembe lógó szőke haj függönye alól kémleltem körbe sunyin. Sylvia már a sorban állt, és úgy olvasgatta a kassza felett a kínálatot, mintha ősi, idegen nyelven írták volna. Egy egész percig ácsorogtam mögötte, végül a nevén szólítottam, de még így is kétszer alaposan megnézett magának, mire leesett neki:

– Te vagy az, Finlay?

A háta mögül lestem ki, hogy észrevétlenül szemlézhessem a pult mögött serénykedő alkalmazottakat. Üzletvezető Mindyt sehol sem láttam, és a kasszáslányok se voltak ismerősek, így nyugodtabban sodortam ki az arcomból a hajat.

– Bocs, hogy nem jött össze a belvárosi hely. Kissé felrobbant a reggelem.

– Látom – méregetett Sylvia most már engem a menü helyett. Gondosan manikűrözött, hosszú, piros körmével lejjebb tolta az orrnyergén a szemüvegét.

– Ez minek van rajtad?

– Hosszú történet.

Bonyolult kapcsolatban állok a Panerával, hangzott volna a kifejtett válaszom. A levesükért például odavagyok. A Panera viszont nincs oda azért, hogy épp az ő levesüket öntöttem az egyik vendégük fejére. Mentségemre szolgáljon: Theresa nagyon belemelegedett annak ecsetelésébe, hogy valójában miért jogos és érthető a részéről, hogy lefeküdt a férjemmel.

– Valami van a nadrágodon – fintorgott Sylvia.

Összeszorítottam a számat. Igyekeztem mosolyogni. Aki túl sokat tévézik, pont olyannak képzeli a New York-iakat, mint Sylvia. Lehet azért, mert Jersey-ben lakik. Manhattanben dolgozik. Milanóból hozatja a cipőit. A sminkjét mintha egy klasszikus sportkocsihoz fazonírozták volna, a ruháit meg talán egy dzsungelben elejtett nagymacskáról nyúzták le.

– Segíthetek? – szólított meg bennünket az egyik, időközben felszabadult pénztáros. Sylvia közelebb lépett a férfihoz, és alaposan kifaggatta a gluténmentes lehetőségekről, majd egy tonhalas bagettet és egy adag sült hagymát kért.

Én a magam részéről kinéztem a legolcsóbb tételt a kínálatból – napi levesajánlat –, majd amikor Sylvia meglobogtatta a hitelkártyáját, és közölte, hogy „a vendégem vagy”, megtoldottam egy sonkás-sajtos szendviccsel és egy szelet sajttortával.

Azután kerestünk magunknak egy asztalt, én pedig beavattam Sylviát a reggelem zaftos eseményeibe. Egyszer régen neki is voltak gyerekei, szóval nem látszott teljesen közönyösnek, de nem mondhatnám, hogy egyedülálló anyai vesszőfutásom és küzdelmeim megindították volna.

A bokszok foglaltak voltak, csak az ömlesztett asztalokra pályázhattunk. Megtaláltuk az utolsó kétszemélyest egy egyetemista lány és egy középkorú nő között. A lány fülhallgatóval a fején meredt a MacBookjára, a nő magányosan csipegette a sajtos tésztáját. Sylvia fancsali képpel préselte be magát az asztalok között a kemény támlájú székhez. A pelenkázótáskámba pottyantottam a tárcámat, és az egészet a lábam mellé tettem a padlóra. A nő belebámult, aztán pislogva nézett fel rám. Szelíden rámosolyogtam, és a jeges teámat kortyolgatva kivártam, hogy visszaforduljon végre a tányérjához.

– Miért is választottuk ezt a helyet? – mérte végig a szendvicsét Sylvia fintorogva.

– Mert egy fejsebet irtó sok idő kitisztítani és bekötözni. Ne haragudj, hogy elkéstem.

– És hogy állunk a határidőddel? – kérdezte már egy falat tonhallal a szájában. – Kérlek, mondd, hogy nem hiába vonatoztam el ilyen rohadt messzire.

– Ezt teljes egészében nem állíthatom.

– Mondd, hogy legalábbis van egy működő terved és vázlatod – meredt rám indulatosan.

– Az van, ja. Fogjuk rá – piszkáltam meg az ételt.

– Részben előre kifizettek. Mondd, hogy már majdnem kész vagy.

Áthajoltam az asztalon, próbáltam nagyon halkan beszélni, de annak mindenesetre örültem, hogy legalább az egyetemistán fülhallgató van.

– Az utolsó néhány gyilkosságom annyira unalmasan szabványos volt. Kezdek túlságosan kiszámítható lenni. Az a bajom, Syl, hogy megrekedtem.

– Akkor változtass a megközelítésen – hadonászott a villájával a levegőben, mintha olyan egyszerű produkció lenne a semmiből megteremteni egy regényt. – A szerződés nem írja elő, milyen legyen a sztorid, csak azt, hogy jövő hónapban elkészülj vele. Abban nem lesz hiba, ugye?

Nagy falatot tömtem magamba a szendvicsemből, hogy időt nyerjek a válaszra. Ha megnyomom, nyolc hét alatt össze tudok dobni egy durva vázlatot. Hat alatt is. De annál kevesebb nem elég.

– Csak nem olyan nehéz! Megvan már a rutinod.

– Igen, de ez nagyon zavaros lesz – kóstoltam bele a levesembe. Papíríze volt. Mint a válás óta mindennek. – Ölni tudnék egy kis csípős szószért – sandítottam a szomszéd asztalra: só, bors, cukor és szalvéta. Semmi erős. A nőnek fel sem tűnt. A földön heverő táskámba meredt, a tárcámra. Lehajoltam, a táska aljába tuszkoltam a tárcát, a füleket összefogtam, és behajtottam, hogy ne tátongjon olyan hívogatóan. A nő még így is csak bámulta. Jegesen végigmértem.

– Nem értem, mi olyan nehéz ebben. Adott egy szépséges, kedves, szimpi csaj, akit meg kell valahogy menteni a rohadék pasastól. Egyszerűen csak el kell intézni a rosszfiút, mire a helyes csaj kifejezi a háláját, mindenki boldogan él, míg meg nem hal, te meg bekasszírozhatod a csekket a kövér számokkal.

– Ami a csekket illeti… – téptem le a bagett csücskét.

– Teljességgel kizárt – fenyegetett meg Sylvia a villájával. – Nem tudok újabb előleget kérni neked.

– Jó, felfogtam. De baromi sokat kell ehhez a mostanihoz kutatnom. Meg ott a terepmunka – halkítottam le a hangomat. – Ócska lebujokról van szó, kínzóeszközökről, titkos jelszavakról… Ehhez én alapból nem értek, nekem ez idegen. Inkább konzervatív vagyok, érted. Rendes. Nem fekszenek nekem az ilyen megoldások. Viszont ehhez… – csaptam le a sajttortám végét – … ehhez nagyon más kell. Ha ezt jól megoldom, Syl, én lehetek a szakma legújabb csillaga.

– Nekem mindegy hogy csinálod, egy a lényeg: gyors legyél. Essünk végre túl ezen, hogy minél hamarabb láthass neki a következőnek.

– De nem akarom összecsapni – ráztam meg a fejemet. – Nagyot kell szólnia. És a két-háromezer dolcsis előlegekkel… nem éri meg, érted? Se az időt, se az erőfeszítést. Be kell végre valamivel indítani a pályámat, kell egy nagy dobás – tájékoztattam méretes falat tortával a számban. – Különben kiszállok. Ha viszont ez jól sül el, akkor legközelebb tizenötezer alatt már a kisujjamat se mozdítom.

– Legyen! Mutasd meg nekik ezzel, és lesz tárgyalási alapunk a következőhöz – állt rá Sylvia, de akkor a mobilja megrezdült az asztalon. A homlokát ráncolva meredt a számra. – Bocs, ezt fel kell vennem. – Kikászálódott a szűk helyről.

Ahogy ültömben félig kifordulva az asztalhoz préselődtem, hogy kiengedjem, a szomszédos nőre tévedt a tekintetem: a villája szoborszerűen megállt a tésztája fölött, és ő dafke engem bámult. Egy kínos pillanatig arra gondoltam, hogy a parókám dacára is tudja, hogy ki vagyok. Felismert. Vagy épp a parókás énemet ismerte fel. Még soha az életben nem kért tőlem senki autogramot. Ha most azzal jön, hogy írjam neki alá a szalvétáját, tuti a torkomon akad a falat. Nem is tudom, hogy megkönnyebbülés vagy csalódás volt-e az, ami szétáradt bennem, amikor végül elfordult, és a táskájáért nyúlt.

Visszatértem a szendvicsemhez meg a mobilomhoz, hogy üzent-e valaki időközben. Steven érdeklődött, hogy sokáig el leszek-e még. Plusz két bank tájékoztatott, hogy elmaradtam a hitelkártyáim törlesztőrészleteivel. A szerkesztőm ugyanakkor e-mailben faggatott, hogy állok az új könyvvel. Mikor számíthat rá? Az a fura érzésem támadt, hogy valaki figyel, de a szomszéd asztalnál a nő épp egy papírfecnire jegyzetelt valamit.

Pár perccel később Sylvia tűsarkai kopácsoltak vissza a padlón. Kissé elszorult a torkom látva, hogy nem készül visszaülni.

– Sajnálom, drágám, de most mennem kell. – Átnyúlt az asztal fölött a válltáskájáért. – El kell érnem a vonatot. Egy másik ügyfelem komoly ajánlatot kapott, és mindössze negyvennyolc óránk van lépni. Ezt nem bénázhatjuk el, különben annyi, visszavonják az ajánlatot – dobta át a vállán a táskát. – Pedig örültem volna, ha többet dumálhatunk.

– Ugyan, nincs gond – nyugtattam meg. Pedig csak gond volt. Velem. Az egész egy nagy gond volt. – Csakis magamat okolhatom.

– Így igaz. – Az orrára tolta menő napszemüvegét. A maradékát ott hagyta előttem az asztalon. – És most tedd végre a dolgodat. Értesíts, ha végeztél vele.

Felálltam, és hamis mosollyal a képemen hajoltam oda hozzá, hogy puszit váltsunk. Mint két barát, akik legszívesebben bottal se piszkálnák meg a másikat. Még ki sem ért a helyről, már megint a füléhez nyomta a mobilját, és beszélt.

Visszahuppantam a székemre. A nő eltűnt a szomszéd asztaltól. Lepillantottam, megkönnyebbülten nyugtázva, hogy a pelenkázótáskám a tárcámmal együtt a helyén. Sylvia tálcáját a szemeteshez vittem, gondosan szétválogattam a papír- és szerves hulladékot. Amikor visszamentem a sajátomért, egy összehajtott cetlit találtam a tányérom alatt. Körbenéztem, a nőt kerestem, aki az előbb még olyan buzgón körmölt mellettem. Sehol. Széthajtogattam a papirost:

$50 000 KÉSZPÉNZBEN

HARRIS MICKLER

NORTH LIVINGSTON STREET 49.

ARLINGTON

És egy telefonszám.

Összegyűrtem a cetlit, már a kuka fölött járt a kezem, de a dollárjel meg utána az a sok nulla… felcsigázott. Ki lehet ez a Harris Mickler? Honnan van ennyi készpénze? És miért az én tálcámon rejtette el a nő a papírfecnit, amikor ugyanannyi erővel a kukába is dobhatta volna?

Zsebre vágtam a fura üzenetet, fogtam a holmimat. Odakinn a déli nap vadul tükröződött a parkoló autók szélvédőtengerén, így vakon kotorásztam a táskámban a kulcsom után. Közben azon agyaltam, hol is hagytam a kocsit. Még a tisztító parkolójában se volt meg a slusszkulcs, szitkozódva ugrottam hát fejest a feneketlen táskába a zárt egyterű mellett. Delia haja tekeredett a csuklómra, mert a kezem beleakadt a ragszalagtekercsbe, amivel visszaragasztottam a levágott tincseket a fejére. Ahogy félretoltam, valami megvágott. Kiáltva rántottam ki a táskából a kezemet.

Az ujjaimon vér csordogált. Óvatosan emeltem ki az egyébként is véres büfiztetőrongyot, amivel a lányom homlokát töröltem le reggel. Alatta lapult a tompa konyhakés, amit a ragasztóval együtt a nagy kapkodásban a táskába hajítottam. És mellette a kocsikulcs.

A rongyot az ujjamra tekertem, beindítottam a légkondit, és vártam, hogy elálljon a vérzés. Kint hűvös volt, harapós őszi idő, de a napon teljesen átforrósodott a jármű, és a hajam már így is egészen befülledt és viszketett a paróka alatt. Lehámoztam a fejemről, és a napszemüveggel együtt a táskába hajítottam. A visszapillantóból erősen sminkelt, anyukakontyos nő nézett rám. A ronggyal letöröltem a rúzsomat. Elkapott az érzés, hogy megveszekedett szélhámos vagyok. Ugyan kit áltatok? Kizárt, hogy egy hónap alatt összehozzam ezt a könyvet. Minden nappal, amin írónőnek adom ki magamat, ahhoz a másik naphoz araszolok közelebb, amikor majd elveszik tőlem a gyerekeimet. Ott helyben fel kellett volna hívnom Sylviát, és megmondani neki.

Kikaptam a táskámból a mobilt. A fura jegyzetet is kirántottam vele. Kinyitottam.

Ötvenezer dollár.

Egyik kezemben a mobilom. A másikban a cetli. Azon meg a telefonszám. Megakadt rajta a szemem.

Végül is, mondhatom, hogy téves hívás, és egyszerűen kinyomom. A készülék éles pityegésekkel fogadta a számokat. Egyetlen kicsengés után, azonnal beleszólt egy női hang.

– Igen? – kérdezte halkan.

– Halló – nyögtem végül, miután egy darabig csak nyitva tartottam a számat.

– Megtalálta a feljegyzésemet.

Fogalmam sem volt, mit mondjak erre, ezért egyelőre inkább maradtam a bizonytalannál.

– Megtaláltam?

Reszketősen sóhajtott bele a telefonba.

– Még soha nem csináltam ilyet. Gőzöm sincs, hogy egyáltalán jól csinálom-e.

– Mit?

Felkuncogott, kissé hisztérikusan, rémülten, aztán abbahagyta. Tökéletesen tiszta volt a vonal, mintha ott ülne mellettem az anyósülésen. A tekintetem a környező autók szélvédőjét kémlelte, hátha megpillantom valamelyik mögött.

Ujjam megállt a piros gomb fölött.

– Jól van? – kérdeztem minden józan megítélés ellenére. – Segítségre van szüksége, vagy valami?

– Nem… nem vagyok jól. – Orrát belefújta a telefonba, mire a vonal hirtelen zajossá vált, mintha zsebkendőn át jönne a hangja. – A férjem… nem egy… kedves ember. Furcsa dolgai vannak. Szörnyűségeket művel. Hogyha csak egyszer történt volna meg, még talán nem akadnék fenn, de nem ez az egy eset volt. Hanem sokkal több.

– Milyen eset? Nem értem, mi közöm van nekem ehhez – feleltem. Le kellene tennem, gondoltam. Az egész kezdett nagyon bizarr lenni.

– Nem mondhatom el neki, hogy tudok róla. Az nagyon… nagyon rossz lenne. Segítenie kell rajtam – nyögte ki, majd hatalmas levegőt vett, mintha ő is a piros gomb fölött tartaná már az ujját. – Meg akarom bízni magát.

– Mivel? – kérdeztem elképedve, mert egy szót sem értettem.

– Úgy csinálja, ahogy akarja. Ahogy szokta. Ahogy ott bent mondta. Tisztán. Nekem csak az a lényeg, hogy megszabaduljak tőle. Van ötvenezer dollárom készpénzben. Arra tettem félre, hogy el tudjam hagyni. De így sokkal jobb lesz.

– Hogy így?

– Ma este a Lushban lesz, hálózatépítő rendezvényen. Nem akarom tudni, hogy csinálja. Azt se, hogy hol. Egyszerűen csak hívjon fel ezen a számon, ha megvan vele.

És letette.

Csak a fejemet ráztam, totál összezavart ez a különös beszélgetés. Ahogy lehajtottam a fejemet, megláttam az ölemben a véres büfiztetőrongyot. Az anyósülésen a pelenkázótáska tetején a konyhakés, mellette a hajas ragasztószalag. Visszagondoltam a nő sápadt arcára, ahogy lopva minduntalan a táskámra sandított a megbeszélés alatt.

Egyszerűen csak el kell intézni a rosszfiút, mire a helyes csaj kifejezi a háláját, mindenki boldogan él, míg meg nem hal, te meg bekasszírozhatod a csekket a kövér számokkal.

Édes istenem.

Legközelebb tizenötezer alatt már a kisujjamat se mozdítom… Mutasd meg nekik ezzel, és lesz tárgyalási alapunk a következőhöz.

Ötvenezer dollár… Hogy hallhatta a tizenötöt ötvennek?

Jaj, ne! Nem, nem és nem!

Gyorsan mindent a táskámba gyűrtem, a papírfecnit is. Mi a francot csináljak vele? Dobjam ki? Égessem el? Rohanjak vissza a Panerába, tépjem apró cafatokra, és húzzam le a klotyón? Minél gyorsabban szabadulok meg tőle, annál jobb. Apró kis csomóba gyűrtem, lehúztam a kocsiablakot, és kidugtam az öklömet a forró aszfalt fölé.

Ötvenezer dollár.

Visszahúztam a kezemet, feltekertem az ablakot, a cetlit a zsebembe süllyesztettem, és sebességbe tettem az autót. A szívem vadul kalapált, miközben kikanyarodtam a parkolóból. Nagyon gondosan vezettem, indexeltem, nem gyorsítottam. Mert mi van, ha lemeszel egy járőr, átkutatja a holmimat, és megtalálja? Hiszen valószínűleg már a Google-keresési történetem is elég, hogy felkerüljek valami kormányzati megfigyelési listára. Pont ilyen gyilkosságokról szólnak a regényeim. A gyilkosság minden lehetséges és elképzelhető módját meggugliztam már. Nincs fegyver vagy fegyvernek használható tárgy, amire ne kerestem volna rá. Ahogy kikutattam egy hulla eltüntetésének összes módját is.

Tiszta röhej! Micsoda baromság, hogy egy ilyen hülye papírdarab miatt aggódom! Nem lehetek olyan bűntény gyanúsítottja, amit még el sem követtek. Arról pedig végképp szó sem lehet, hogy akár csak elgondolkozzam rajta. Ha a felesége holtan akarja látni, akkor kénytelen lesz valaki mást keresni a feladatra. Én meg folytatom a magam…

Ó…

Tiszta erőből markoltam a kormányt. Ez a nő komolyan gondolta. Ötvenezer dollár az már komoly, nem? És ha tényleg talál valakit, aki meg is csinálja? Akkor engem nem fognak gyanúsítani? Akár még az is előfordulhat.

Hacsak…

Gyors pillantást vetettem a tükörbe, ahogy besoroltam a forgalomba. És ha nem lesz hulla? Ha senki se tudhatná biztosan, hogy ez a Harris Mickler halott? Akkor gyanúsított se lenne, igaz?

Gyakorlatilag szó szerint hallottam Steven hangját, ahogy lehord, milyen nevetséges vagyok már megint, hogy szokás szerint egyből a legrosszabb forgatókönyv pörög a fejemben, és mindenfélét kitalálok. Ez az ő nagy aduász érve ellenem, akkor is ezzel torkolt le, amikor először meggyanúsítottam, hogy összefeküdt Theresával.

Csak ebben az esetben kivételesen éppen igaza lenne, és mennyire utáltam ezért!

Magamat ostorozva vágtam be a jobb szélső sávba. Mit agyalok egyáltalán ilyeneken? Nincs épp elég valós bajom? A fenyegető határidők, közben se bébiszitter, se pénz, az elmaradt kocsirészletek, mindenféle szolgáltatók folytonos hívásai, hogy rendezzem a hátralékokat… És akkor jön ez a Harris Mickler-dolog. Tiszta beteges. Perverz.

Ötvenezer dollár.

Valaki dudált mögöttem a sorban, szó szerint összerezzentem, beletapostam a gázba, hogy ne tartsam fel a forgalmat. Ki kéne hajítanom azt a cetlit az ablakon, és kiverni a fejemből az egészet, elfelejteni azt is, hogy egyáltalán megtörtént.

Az ujjam ideges dobszólót járt a kormányon. Bekapcsoltam a rádiót. Kikapcsoltam. Áthajtottam a fizetőkapun, közben a szemem a sebességmérőn tartottam, de az agyamban minduntalan a telefonbeszélgetés zakatolt.

A férjem… nem egy… kedves ember.

Vajon az a „mindig elfelejti a születésnapomat” nem kedves? Vagy a „folyton megcsal” nem kedves? Mert az, hogy a férjed összefekszik az ingatlanügynökötökkel, még közel sem elég ok, hogy ki akard nyírni. Arra talán feljogosíthat, hogy egy sövénynyíróval történt szerencsétlen balesetben meg akard fosztani a tökeitől, vagy valami rémes nemi betegséget küldj rá gondolatban, melynek tünetei között szerepel az „égető, híg folyás”… De hogy azért eltenni egy férjet láb alól, mert megcsalta a nejét… az valahogy helytelennek tűnik. Nincs igazam?

Hogyha csak egyszer történt volna meg, még talán nem akadnék fenn, de nem ez az egy eset volt. Hanem sokkal több.

Pontosan mennyi az a több? Öt? Tíz? Ötvenezer?

És miért is lenne az olyan nagyon… nagyon rossz, ha megmondaná neki, hogy tudja?

Befordultam a kocsibejárónkra, a befizetetlen számlakupac mellett fékeztem le, és erősen fohászkodtam magamban, hátha Steven rendezte mostanra a villanyszámlát. Megnyomtam a garázsnyitót. Hatalmas kő gördült le a vállamról, ahogy a motor életre kelt, és az ajtó hörögve emelkedni kezdett. Beálltam, leengedtem a kaput, és az üres szerszámtartóra meredtem. Levettem a gyújtást. A garázsban csend és sötétség uralkodott, és én csak ültem ott egy ideig. Gondolkodtam. A gyerekekről. A számlákról. Stevenről és Theresáról.

A sok valós gondomról, amelyet ötvenezer dollárnyi készpénz egy csapásra megoldana.

Kikotortam a zsebemből a gyűrött cetlit, gondosan kihajtogattam, miközben azon méláztam magamban, vajon mégis mennyire lehet rossz ember ez a Harris Mickler.

HARMADIK FEJEZET

A konyhába lépve elsőként a mikrón villogó órára tévedt a tekintetem. Meg kell majd köszönnöm Stevennek – persze soha nem hagyná, hogy a gyerekei olyan házban éljenek, ahol még áram sincs. De még ezzel a gondolattal együtt is nehéz volt hálát éreznem a meleg vízért és a lámpafényért, amikor mindent lecsupaszítva egyedül Steven tehetett arról, hogy az otthonunk romba dőlt. Meggyőződésem volt egyébként, hogy az ügyvédje okoskodta ki az egész stratégiát. Vagyis hogy csak morzsákat juttasson nekem, és amikor a fejemre dől az életem, akkor Steven belovagolhat a fehér lovon, hogy segítsen rajtunk, önmagát nemesnek, engem pedig haszontalan, hanyag anyának beállítva.

Minél tovább marad ez így, annál jobban el fogok bizonytalanodni. Máris kezdtem úgy érezni, hogy valahol mélyen neki van igaza. A következő pár órában Harris Mickleren agyaltam. Az erényesebb pillanatokban amolyan Hugh Jackman-típusú fazonnak láttam: túlságosan is sármos és vonzó, és képtelen levakarni magáról a nőket, akik szabályosan szét akarják szedni, mohón vadásznak rá, ő maga pedig csak a végletekig féltékeny felesége áldozata, aki leginkább a sommás életbiztosítására hajt. Más pillanatokban meg – melyekre határozottan nem vagyok büszke – úgy képzeltem, hogy egy Viagra-meghajtású Joe Pesci az emberem, akit mély növésének hála egymagam is könnyűszerrel bepakolhatok a csomagtartómba.

Az utóbbi gondolatokat általában púpozva megrakott bevásárlókocsik képzete kísérte: élveteg fantáziálások arról, hogy ötvenezer dollárból mégis hány csomag gazdaságos kiszerelésű pelenkát, popsitörlőt és fagyasztott félkész kaját vehetnék.

Homlokomat a dolgozószobám ajtajához nyomtam, és undorodtam magamtól. Ha pénz kell, akkor miért nem írom meg végre a rohadt könyvet, amire leszerződtem, amiért már az ügynököm és a szerkesztőm is nyúz?

Nagy sóhajtva markoltam meg a műanyag, bababiztos kilincstakarót, és benyitottam a szobába. Sok szükség nem volt az elővigyázatossági lépésre és a bababiztosságra, hiszen olyan régen nyitottam már ki, hogy szerintem a gyerekeimnek fel sem tűnt, hogy ez egyáltalán egy ajtó, és mögötte van egy szoba is. Dohos, állott levegő fogadott. Az íróasztalt és a felette lógó bekeretezett fősulis diplomámat – négyéves angol BA képzés a George Mason Egyetemen, amellyel a világon semmire se megyek – vastag porréteg lepte.

Bekapcsoltam a számítógépemet, és a fülsértő vinnyogást hallgatva vártam, hogy életre keljen a monitor. Eredetileg Steven gépe volt, még a főiskolán használta, utána a közös háztartásba került, és a hétköznapi dolgokra használtuk egészen a válásig. Szegény teljesen ósdi és elavult: már az elviszi az összes gyerekmentes időmet, hogy bekapcsolom és várom, hogy bootoljon.

A hardver egyre csak zúgott, és pörgött a homokóra az elkeserítően sötét monitoron. Hol kezdjem egyáltalán? Hogy fogok tudni megírni valami szívderítő, romantikus kalandot, amikor az én románcom végleg és teljességgel darabokra hullott? Már majdnem dél volt, néhány órán belül Stevennél kell lennem Zachért. Gondolom, azért, hogy Theresával lenyomhassanak pár oltári numerát ebéd és a happy hour között. Ha tényleg minden este fegyelmezetten leülök a géphez, miután a gyerekeket leraktam aludni, és odateszem magamat, akkor hat hét alatt nyilván össze tudnék hozni egy egészen gázos első verziót. De mi értelme? Amikor a megmaradt zsét a számlahátralékokra költhetem? A küszöbön tornyosuló kupac magasságából ítélve a pénznek egy hét alatt a seggére is vernék.

Végre életre kelt a képernyő, felugrott a keresősor. Beírtam, hogy hogyan. Mármint hogyan írjam meg ezt a vacak könyvet és tegyem sínre végre az életemet?

A korábbi erőszakos és pikáns kereséseim alapján ez az egy szó máris hosszú listányi automatikus kitöltést ajánlott fel: hogyan és mennyi idő alatt bomlik le egy hulla a virginiai télben sekély sírban? Hogyan szaggatja fel egy Colt 45-ös lövedéke egy nagydarab felnőtt férfi abnormálisan fejlett mellkasát? És hogyan tegyünk egy hullát beazonosíthatatlanná?

Ki kellett volna lépnem a keresőből, mert egyelőre egy Word-doksira lett volna szükség. Nem egy jó okom volt végre beindulni ezzel a könyvvel. Ugyanakkor arra is ötvenezer jó okom volt, hogy Harris Micklernek utánanézzek.

És igazából mit számít már ez az egy pluszkeresés? Hogy legalább arcot rendelhessek magamban a név mellé. Tényleg olyan nagy bűn lenne gyorsan átfésülni pár szabadon hozzáférhető nyilvántartást, csak hogy kicsit jobban lássam, ki ez a Harris Mickler?!

Hátradőltem a székemen. Hirtelen szokatlan volt újra magam alatt érezni az ismerős domborulatokat. Ahogy a kezem a billentyűzet fölé ért, rezegni kezdett a mobilom. A volt férjem profilja villant fel a kijelzőn, és csakis azért vettem fel, hogy eltűnjön a francba az a fotó.

– Helló, Steven.

– Van már áramod?

– Van. És kösz, hogy elintézted – mondtam erőltetett mosollyal, remélve, hogy azt is kihallja a hangomból. Zach dühös kismalacként visított a háttérben. Az exem morgott valamit.

– Ne nekem köszönd, Theresa intézte. Van egy ügyfele, aki a NOVEC számlázási részlegén dolgozik, ő tett lépéseket, hogy nullázódjon a számlád. Aztán ebédidőben elautózott hozzád Amyvel, és becsukták a kaput. Erről jut eszembe, mondta is, hogy a belső garázsajtó nem volt bezárva. Erre igazán jobban figyelhetnél, hiszen csak hármasban éltek ott a gyerekekkel.

Az ajkamba haraptam, nehogy kiszaladjon a számon valami hálátlan és epés.

– Megfogadom a jótanácsot. Amúgy ki is ez az Amy? – kérdeztem, mert a jelek szerint lemaradtam valamiről.

– Tudod, Theresa legjobb barátnője. Delia teljesen bele van bolondulva, Amy néninek hívja. Szombatonként szokott néhány órát vigyázni a gyerekekre, hogy mi Theresával kicsit elszabadulhassunk.

Elszabadulhassanak? A gyerekekkel töltött mintegy negyvennyolc órából?

– Deliának már ott van Georgia nénije, semmi szüksége Amy nénikre.

– Szuper – nyögte Steven komoran. – Akkor hívjuk fel Georgiát, és kérjük meg őt, hogy szitterkedjen.

Csikorgattam a fogamat.

– Juj! Ne, ne Zach! Gyere vissza… Krisztusom – motyogta Steven kissé feldúltan. – Figyelj, Finn, el kell vinned Zachet. Theresának ebéd után házlátogatásra kellett vinnie egy ügyfelet, én meg kihoztam Zachet magammal a farmra. Alig egy órán belül jön egy ügyfelem, és a gyereket képtelenség megfékezni.

– Hát persze. Ő ilyen – szorítottam össze a szememet, ahogy elképzeltem a vonal másik végén kialakuló káoszt. Steven fűmagfarmja tulajdonképpen egy giga nagy, bekerítetlen hátsó udvar, többhektárnyi szabad tér, ahol lehet futkározni, lépten-nyomon akad valami traktor meg markoló, amire feltétlenül fel kell kapaszkodni. Egy totyogós kétévesnek maga a paradicsom és egyben a legrosszabb rémálom a szülőnek, amennyiben az nem profi atléta.

– Finn? – jött a kétségbeesett kérés. Zach visításán át is hallottam, ahogy Steven idegei felmondják a szolgálatot. A farm a nyugat-virginiai határhoz esik közel, alsó hangon is negyven perc ide. És közben még Deliát is el kell hoznom az oviból.

– Oké – morogtam, és kinyitottam a tárcámat: még megvolt a húsz dolcsim, amit a Panerában megspóroltam. Benzinre elég lesz. – Máris indulok. Csak elmegyek vécére, és útközben az ovi felé kanyarodom Deliáért.

– Egy órám van, Finn. Kérlek, siess – könyörgött kétségbeesetten. És kissé ingerülten. Még három órát sem töltött el a gyerekállományunk felével kettesben, hát hogy képzeli, hogy kizárólagos felügyeletet kér? Eljátszottam a gondolattal, hogy megcsúszom kicsit időben, nem rohanok annyira, csak hogy lássam, mennyi haja hullik ki, mire odaérek. De akkor Zach a háttérben visítva sírva fakadt, ami Stevent mindig kikészíti. Most végleg elveszítette a türelmét, fogalma sem volt, hogy nyugtathatná meg a kicsi fiát. Felkeltem az asztaltól. A kezem nyomot hagyott a porban.

Ez az életem. Egy kétezer dolláros szerződés többhavi munkáért, nulla alvás és tíz perc egyedül a fürdőszobában.

– Mondd meg Zachnek, hogy jövök – tettem le a telefont. Kikapcsoltam a gépet, és megpróbáltam végleg kiverni a fejemből Harris Micklert.

NEGYEDIK FEJEZET

Steven alig egy hónappal a válás után vette a fűmagfarmot. Egyszer elvittem oda a gyerekeket, hogy lássák. Nem sokat tudtam róla, csak annyit, hogy háromszáz hektár, és mindenféle füvet termel, amit házépítőknek és ingatlanfejlesztőknek ad el. És oltári nagy pénzeket keres vele. Leginkább az jutott róla az eszembe, hogy ő meg Theresa a smaragdmezőkön, perjeágyon meztelenül bujálkodik naphosszat, ezért inkább a közelébe se mentem.

Nagy vonalakban emlékeztem, hol van. Ami hiányzott a képből, azt a GPS-em kitöltötte, és elvezetett egészen a méretes, a bejárat fölötti tábláig: HÖMPÖLYGŐ GYEP- ÉS FACSEMETEFARM. A hosszú bevezető földút mentén mindkét oldalon fenyőfacsemeték végtelen erdeje nyúlt el, Steven legújabb nagy pénznyerője, amit nyilvánvalóan nagyágyúként fog ellenem bevetni a gyermekelhelyezési perben. Velem ellentétben ő nemcsak rendesen ruházhatja a gyerekeket, de még a Tökéletes Normannfenyős Kiskarácsonyt is megadhatja nekik.

Az ülésében jó magasan elhelyezkedő Delia pompásan benavigált a helyre, mutatta, hogy a fatelep végében álló kisebb konténeriroda előtt parkoljak le. Kiszabadítottam az ülésből, és követtem az irodába. Kopogtam, csak azután dugtam be a fejemet az ajtón. Delia kis egérként furakodott be a lábam mellett, és széles mosollyal lerohanta az asztalnál üldögélő csinos, fiatal szőkeséget. A recepciós tizenkilenc, húszévesnél nem lehetett idősebb, tündéri mosoly, hetyke cicik. Pont Steven gyengéje. Szegénykém. Theresának persze erről fogalma sincsen, és már-már meg is esett rajta a szívem.

– Halihó, Delia – énekelte a szöszi, és megsimogatta a lányom fejét. Ettől a kötött sapka kissé félrecsúszott, és kivillant az ezüstszínű ragszalagkorona. A lány zavartan ráncolta a homlokát, összeesküvő mosolyt villantott rám, mint aki pontosan tudja, mi a helyzet, tehát milyen események szerencsétlen eredményét igyekszik Delia sapkája leplezni.

Ugyan, édesem, gondoltam magamban, te azt elképzelni se tudod.

– Maga bizonyára Finlay. – Felállt, és a kezét nyújtotta. – Bree vagyok. Mr. Donovan már várja.

Milyen cuki. Ezek szerint az irodában Mr. Donovannek hívja. Gyors fintorral rámosolyogtam:

– Köszi, Bree, de csak Zachért jöttem.

– A Zoysiában vannak. Menjen úgy négyszáz métert a kavicsos úton tovább, bal oldalon lesznek traktorok, és utána. Ott lesznek azon a mezőn.

– Köszönöm – mondtam, és őszintén sajnáltam a még rá váró rengeteg eljövendő fájdalomért, a jövője hátsó, poros ablakára rajzolt péniszekért. Szívem szerint figyelmeztettem volna, hogy meneküljön. Amíg még lehet. De én magam is nagyjából ennyi idős voltam, amikor belezúgtam Stevenbe, és ha valaki nekem akkor azt mondja, hogy megrögzött szoknyapecér a disznó, hát én se hittem volna neki.

Deliát kézen fogtam, és mentünk vissza a kocsihoz.

– Ülhetek előre, melléd? – kérdezte, ahogy kinyitottam a hátsó ajtót.

– Nem, kicsim. A gyerekülésben a helyed.

– De apu mindig megengedi.

– Apu nagyon rossz példát mutat. Nem valami felelősségteljes viselkedés. És ha megállít benneteket a rendőr, és megbírságol?

– Ez nem igazi út, anyu – forgatta a lányom a szemét. – Apu azt mondta, hogy ez magánterület.

– És ha balesetet szenvedünk?

– De itt nem jár senki – győzködött tovább. – Csak apu a platós kocsival. Azt is megengedte, hogy a platón utazzak.

Huncut mosollyal avatott be, én meg huncutul elraktároztam magamban az infót, hogy majd elmondjam az ügyvédemnek. Ha végre egyszer felveszi a telefont. Le mertem volna fogadni egyébként, hogy az ő számlája is ott hever valahol a rakás mélyén a küszöbön.

Becsatoltam Deliát az ülésébe, és nagy porfelhőt verve indultunk el Steven farmján. Nem szívesen ismertem be, hogy gyönyörű birtok. Tágas, nyílt térség, nyugaton a háttérben az Appalache-hegység lankái, maga a terület pedig takaros négyszögekre osztva virult a zöld ezernyi árnyalatában. Nem volt nehéz észrevenni Steven platós teherautóját. A piros kaszni kiugrott az élénkzöld lóhere hátteréből, és már Stevent magát is láttam, ahogy előrehajolva üldözi a fiunkat. Zach a kocsi körül rohangált, a pelenkája súlyos csomagként szinte a földig lelógott.

Ügyes, Steven. Nagyon ügyes.

Ahogy meglátta a közeledő kocsinkat, gyorsan felkapta a gyereket, és már rohant is vele felénk, hogy megszabaduljon tőlünk, mielőtt az ügyfél befutna. Ahogy ismertem, a kis szőkeségnek minden bizonnyal kiadta feladatba, hogy tartóztassa fel őket az irodában, míg mi elhúzunk innen. Steven nagy szemfényvesztő, mesterien képes elterelni a figyelmet a személyes indítékairól, holott közben a lehető legprofibban érvényesíti a saját érdekeit. Az ő makulátlan imázsán ráadásul sohasem esik csorba. Bár a gyereknagyságú foltot, amit Zach hagyott a céges-logós ingén, ezúttal még ő sem fogja tudni elrejteni.

Ünnepélyesen nyomta a kezembe a fiunkat, nagyjából ugyanolyan diadalittasan, ahogy én tettem pár órával azelőtt. Zach cumijának, amit a kezeslábasára csíptetve hordott, nyoma veszett, nem véletlenül üvöltött olyan féktelenül a fülembe.

– Kösz, hogy idáig vezettél érte – kiabálta túl Zach visongását a volt férjem. – Sajnálom, hogy Deliának nincs időm köszönni, de tényleg mindjárt itt az ügyfél.

A vállam fölött a kocsim felé integetett, aztán elnyomott egy halk káromkodást. Hátrapillantottam, és láttam, hogy Delia már csatolja is ki magát. Tiszta erőből rohant az apjához, és a karjaiba vetette magát. Steven egy puszit nyomott a sapkájára, azután sietősen letette a földre, a tekintete idegesen kémlelte az utat.

– Fontos ügyfél lehet – jegyeztem meg, igyekezve lecsendesíteni Zachet.

– Az az ingatlanfejlesztő, aki Warrentonban csinálja azt a lakóövezetet, tudod, már meséltem – darálta Steven szórakozottan. – Huszonötezer egység az elkövetkező tíz évben. – Egy ujját a magasba emelve intett az alkalmazottjának, hogy mindenki lássa: egy perc, és megy.

A csípőmre ültettem Zachet, ő meg a vállamra hajtotta a fejét, és az üvöltése lassan monoton nyöszörgéssé csendesült.

– Remek, tényleg. Akkor nem is tartlak fel. Hol van Zach takarója?

– Azt otthon felejtettem a cumival együtt – rándult meg Steven arca. Vagyis ezért kellett lóhalálában iderohannom. Döbbenten meredtem rá, még Zach ringatását is abbahagytam. Erre megfeszítette a kicsi testét, és újra üvölteni kezdett.

– Tessék. – Steven ingerülten a zsebébe nyúlt, és leakasztotta a kulcscsomójáról a lakáskulcsát. – Ugorj be, és vidd el. A kulcsot hagyd a lábtörlő alatt. Csak annyit kérek, hogy Theresának nehogy megemlítsd, hogy beengedtelek. – Azzal megfogta a könyökömet, és kezdett a kocsi felé terelni bennünket.

Nem hagytam magam. Zachet letettem a földre. Egyből abbamaradt az üvöltés, és már nyargalt is el nagy boldogan. Kisiklott Steven keze közül, nem sikerült visszafogni, bevetette magát a térségbe.

A kezemmel árnyékoltam el a délutáni nap miatt a szemem, és csak néztem Zach után.

– Nagyon messze van a farm, kopog a tank. Csak egy húszasom maradt – tartottam a markomat. Ha már ennyire sürgősen szabadulni akar tőlünk, akkor legalább az útiköltséget állja.

Összeszorított szájjal fordult vissza felém.

– Egy húszasból simán hazajutsz. Annyira azért nincs messze – mosolygott hozzá. Gondolom azért, hogy Delia előtt ne tűnjön akkora seggfejnek.

Lenyúltam, és lerántottam a lányunk fejéről a sapkát. Jött vele néhány kósza fürt is. Steven álla leesett. A szeme a kavicsos útra siklott a hátunk mögött, és közben lehámozott egy húszast a zsebében hordott vaskos rolniról, majd a kezembe nyomta. Delia visszaszerezte a sapkáját, és nagy igyekezettel próbálta a fejébe nyomni, de nem jött össze neki. Zach után vetettem magamat, hogy elkapjam, mielőtt még felkapaszkodhatna az őt mágnesként vonzó élénksárga traktorra.

– Kösz, hogy vigyáztál rá – mondtam, miután elcsíptem, és az ölemben visszacipeltem a kocsihoz. – Akkor mi lépünk is.

Két autó közeledett nagy porfelhőt kavarva. A csillogó Mercedes a hátsó ablakomon pompázó pénisz mögött állt meg, és szerintem még soha olyan megkönnyebbültnek nem láttam Stevent, mint most, hogy végre mindkét gyereket becsatoltam a helyére, és rájuk csuktam az ajtót.

– A hátsó úton gyorsabban kiértek. – Kinyitotta nekem a kocsiajtót. Távolabbról ez nyilván lovagias gesztusnak látszott. – Menj végig a kavicsos úton, az a farm végében haladó, alárendelt útba torkollik. Ott kétszer jobbra, aztán követed a jelzéseket az autópályáig. Gyorsan megtalálod – intett még Steven, és loholt is a reménybeli ügyfelekhez, akik teljesen elállták az utat, amin idejöttünk.

Beindítottam a motort, és leengedtem az ablakot. Hűvös szellő borzolta a hatalmas, zöld tenger gyanánt fodrozódó füvet. Nem lehetett nem csodálni, amit Steven itt létrehozott. Ültetett, vetett, növesztett és betakarított. Végre valami, amit nemcsak elkezdett, de végig is csinált. Az út két oldalán traktorok forgatták a zsíros, fekete földet, új fűmagot hintettek a barázdákba. Vagy épp nyírták a dús, életteli gyepet, ami akár egy golfpályán is megállta volna a helyét. Meg olyan is volt, amelyik hosszú szőnyegként göngyölítette fel a kész gyepet, és raklapokra pakolta.

Háromszáz hektár. Nekem meg háromszáz oldalt leírni is lehetetlenség. Egyetlen kislány haját nem voltam képes olyan rendezetten tartani, mint ő a füvét ezen a hatalmas terepen.

Úgy távoztam, ahogy Steven óhajtotta: a hátsó kijáraton, észrevétlenül, a parlagon hagyott földek végében, ahová még nem jutott ideje valami újat és szépet telepíteni.

ÖTÖDIK FEJEZET

Fél kézzel dugtam be Steven kulcsát a zárba, mert a másikban most is a rugdalózó Zachet egyensúlyoztam. Delia bevágtatott a nyomomban, gondolkodás nélkül lerúgta a cipőjét, és már rohant is a szobájába. Theresa lakásában tilos volt a cipő, csakis zokniban lehetett a küszöbnél beljebb merészkedni. A hajópadló és a ragyogó, fehér szőnyegek citromos fertőtlenítőszagot árasztottak, mintha a gyerekeim távozása után embermagasságig mindig mindent gondosan hipóban pácolna.

Én nem vettem le a cipőmet, hagytam is magam után fűfarmnyomokat, ahogy felmentem a lépcsőn a gyerekszobákhoz. Zaché steril és unalmas volt – fehér szőnyegek és függönyök, drága, szögletes bútorok sok hegyes sarokkal. Zach színes pettyes és kifakult babatakarója a pelenkázón hevert szépen összehajtogatva a szétrágott cumija mellett. A cumit gyors mozdulattal a szájába tömtem, a puha plüssanyagot pedig ő gyűrte az álla alá, és végre ellazulva tette le a fejét a vállamra. Elégedett, hangos cuppogásokkal szopta a cumiját. Elindultunk lefelé a lépcsőn, Deliát szólítottam, de persze nem jött. Soha nem akaródzott neki elhagyni ezt a vadonatúj otthont, ahol minden olyan ismeretlen még, a hercegkisasszonyos ágya és a csillogó barbie-s holmik. Otthon soha nem játszott a Barbie-jaival. És otthon a hercegkisasszonyok sem izgatták. De ez itt az apukája világa volt, ahol a legnagyobb boldogsággal vedlett át valaki egészen mássá.

Ott álltam a lépcsőn, és a falakon egészen a bejáratig lehúzódó fotósorozatot bámultam: minden falfelületről Theresa és Steven közös képei nevettek vissza. Gondolom, a hálószobájukban is ott vannak, nehogy Steven egy pillanatra is megfeledkezzen arról, hová tartozik. Nehogy úgy járjon, mint mellettem, amikor Theresába botlott.

Amíg együtt éltünk, egy kezemen meg tudom számolni, hány közös fotó díszelgett a falakon. Az egyiket a barátaink csinálták a fősulis bálon, velük a válás óta nem is beszéltünk, volt egy az eljegyzésünkről, azon a szüleim is szerepeltek, és még egyre emlékszem, amin az egyikünk tortát töm a másik szájába. Lehet, hogy tettünk még mást is ki, de most nem ugrik be. Talán itt rontottam el. Hogy nem gyártottam magunkról elég emléket, nem idéztem eléggé az eszébe, hogy mi mindene van, mit veszít el, ha kisétál a házunkból. Persze könnyen lehet, hogy ha tízszer ennyi képpel tapétázom is magunkat körbe, az se számított volna, akkor is minden ugyanígy történik. Steven nem kifejezetten a Hűség Szobra. Csak mert itt egyik képen se mosolyog a háttérben Recepciós Bree, még nem jelenti azt, hogy nincs már rég a képben.