JESPER JUUL

FALKAVEZÉREK

SZERETETTELI IRÁNYÍTÁS A CSALÁDBAN

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

LEITWÖLFE SEIN: LIEBEVOLLE FÜHRUNG IN DER FAMILIE

© Jesper Juul & Verlagsgruppe Beltz, 2016

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

www.familylabassociation.com

www.jesperjuul.com

Fordította: Bánki Timea

Borítóterv: Hitka Viktória

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Bánki Timea, 2021

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-148-0 (epub)

ISBN 978-963-603-149-7 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Kamarás-Vida Krisztina

Tördelés, nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Tartalom

Bevezetés

1. fejezet  A gyerekek olyan felnőtteket akarnak, akik irányítják őket

A személyes tekintély új értelmezése

A személyes felelősség vállalása

Az önbecsülés mint csodaszer

Kölcsönös tanulás

2. fejezet  Bízzon a gyermekében!

Minden gyerek együttműködést akar

Odafigyelés és empátia

3. fejezet  A falkavezérben lakó gyermek

Ki vagyok én?

Szülők kérdezik Jesper Juult

4. fejezet  A nőies és a férfias irányítás

Visszatekintés

Szülők kérdezik Jesper Juult

5. fejezet  Anyák és nők/Nők és anyák

Az önzéstől való félelem legyőzése

Szeretet önpusztítás nélkül

A személyes integritástól a nemet mondásig

Mi is történik valójában a jó kislányokkal?

Anyák és lányok

6. fejezet  Hol vannak a férfiak és az apák?

Együtt erősnek lenni

Szülők kérdezik Jesper Juult

7. fejezet  Valóban erős és egészséges gyermekeket szeretnénk?

A korrekt és a jó közötti rések

A nevelés személyes kapcsolat is

A régiből születik az új

8. fejezet  Mi köze a hatalomnak az irányításhoz?

A hatalom paradoxona,  és hogyan használják ki ezt a szülők

9. fejezet  Megérkezett a gyermekek jövője!

Szülőként mit szeretne elérni?

Mit tehet Ön?

Mit tesz a politika?

Ha személyesebbé válunk,  akkor egy új világ nyílik meg előttünk

10. fejezet  Az irányításhoz szükséges értékek

Értékek a családban és egy párkapcsolatban

Az egyenrangúság – amikor a másik embert figyelembe és komolyan vesszük

Integritás – személyes határok, igények és értékek

A hitelesség utáni vágy – amely nélkül nem lehet sikeres egy szerelmi kapcsolat

Felelősségvállalás – a közösségért és a tetteinkért

11. fejezet  Sajnos csak illúzió, hogy az alkalmazkodás segít sikeresnek lennünk

Milyen egy erős gyerek?

Mondj igent saját magadra!

Szülők kérdezik Jesper Juult

12. fejezet  A falkavezérekre leselkedő csapdák

Egy újromantikus nevelési irányzat, ahol a harmónia a legfontosabb cél

A „Curling-szülők” kis hercegeket és hercegnőket nevelnek

A legkisebb ellenállás útján

A teljes kontroll

A gyerek az én projektem!

13. fejezet  A kamaszkorú és a felnőtt gyerekeink

Mi következik a gyerekkor után?

Hivatkozások

A Kiadó megjegyzése

Jesper Juul könyvei és DVD-i

Felhasznált irodalom

A szerzőről

Familylab – családi műhelyek

Bevezetés

A világ gyorsabban változik, mint korábban bármikor. Mindannyian kétségbeesve próbálunk lépést tartani a változásokkal, igyekszünk alkalmazkodni hozzájuk, és szeretnénk a változásokhoz való alkalmazkodás képességét gyermekeinknek is átadni. A jó hír az, hogy gyakran sikerrel járunk. A jelenleg forgalomban lévő okostelefonok, tabletek, különböző applikációk és elektronikai eszközök látványosan példázzák azt, hogy ezek milyen nagy befolyással bírnak mind az egyén, mind az egész család életére. Mára már magunk mögött hagytuk azt a kritikus, aggódó és védekező álláspontot, amit tíz évvel ezelőtt még a technológiai újdonságok tömkelege miatt éreztünk. Elértük, hogy az iskoláskorú gyerekeket arra ösztönözzék, hogy elektronikamentes napokat vagy heteket iktassanak be, és a családok izgalmas, ugyanakkor hasznos eszközöket és lehetőségeket találjanak ki azért, hogy csökkentsék azt az időt, amikor minden családtag a saját képernyőjére szegezi a tekintetét. Nagyon sokan újra felfedezik a személyes kapcsolatok fontosságát, és ha a szülők elég bátrak ahhoz, hogy új értékeket állítsanak eléjük, a gyerekek szívesen követik őket.

Az elmúlt évtizedekben a társadalom egésze és tagjainak többsége külön-külön is megpróbálja feldolgozni azt a tényt, hogy napjainkban – életkorunktól függetlenül – többnyire erősebbek, kompetensebbek és magabiztosabbak vagyunk, mint a korábbi időkben. Az én generációm például jelentősen átalakította az idősgondozást. Az óvodák és az iskolák felismerték, hogy változtatniuk kell a gondolkodásukon és a hozzáállásukon. A házasságban és a felnőttek közötti párkapcsolatban ma már más felfogás uralkodik, mint régebben.

Jobban figyelünk arra, hogy megtaláljuk az egészséges egyensúlyt a kooperációra és az alkalmazkodásra való vágy, valamint az integritás és a személyes határok iránti igények között. Túlságosan individualisták és önzők lettünk, vagy megengedhetjük még magunknak azokat a szocializációs folyamatokat, amelyek bánatot és csalódást okozhatnak? Az egyensúly keresése nagy egzisztenciális kihívás, és sok gyermek, annak ellenére, hogy szülei elkényeztették és a saját világuk középpontjává tették, lehetőségeinek megismerése után felnőttkorában olyan hivatást választ, amivel mások javát szolgálja. Önök és mi is tudjuk, hogy a gyerekek többségének még ma is támogatásra és bátorításra van szüksége ahhoz, hogy a személyisége és tehetsége kibontakozhasson.

Neveléstudományi szakemberek, pedagógusok és olyan átlagemberek is, mint én, sok mindenről vitatkoznak, egy tényt azonban senki sem von kétségbe. Abban mindenki egyetért, és senki nem kételkedik, hogy a gyerekeknek szükségük van a felnőttek irányítására. Ezt azért tudjuk, mert azok a gyerekek, akik e nélkül az irányítás nélkül élnek, rosszul érzik magukat, vagy azért, mert egyedül, illetve kizárólag más gyerekekkel együtt nevelik őket, vagy azért, mert a szüleik nem tudják, illetve nem akarják őket irányítani. Egy anyuka egyszer azt írta nekem, hogy kétéves kislánya reggelente nem akar elindulni a bölcsődébe. Ám amikor megérkeznek oda, akkor már minden csodálatosan működik. Induláskor azonban a kislány nem hajlandó beszállni az autóba. Egyik nap az anyuka néhány gumimacit talált a kesztyűtartóban, és azt mondta: „Ha most beszállsz, megkapod a gumimacikat.” A levél megírásakor a kislány már legalább 20 deka gumimacit követelt beszálláskor, és az anyuka azt kérdezte tőlem: „Most mit tegyek?” Mindannyian tudjuk, hogy egy-két hónap múlva már a gumimacik sem fogják megoldani a helyzetet. Egy ilyen esetben mit kezdjünk az irányítással? A válasz alapjában véve egyszerű, és ugyanakkor bonyolult is. Ismernünk kell a gyermekünket, a személyes korlátait, ezeket tiszteletben kell tartani, és amennyire lehetséges, autentikusan bánni vele. Erről szól ez a könyv.

A gyerekeknek irányításra, vezetőre, egy úgynevezett falkavezérre van szükségük ahhoz, hogy el tudjanak igazodni az élet útvesztőjében. Olyan szülőkre, akik néha – pontosan nem lehet megmondani, hogy hányszor – egyértelmű jeleket küldenek nekik. Napjainkban sok olyan család van, ahol a szülők túlságosan félnek attól, hogy a gyermekük lelkileg sérül, vagy attól, hogy kárt tesznek benne, ezért gyakran maguk a gyerekek válnak a család falkavezéreivé. És a szülők tanácstalanul bolyonganak a sűrű erdőben. Az én generációm még hitt abban, hogy nagyon egyszerű dolga lesz. Úgy gondoltuk, elegendő, ha pontosan az ellentétét tesszük annak, amit a szüleink tettek. De ez nem elég, és azoknak, akik manapság válnak szülővé, fogalmuk sincs arról, hogyan tudnak családként működni úgy, hogy ez minden családtag számára jó legyen. Mint egyénnek természetesen lehet nagyon határozott értékrendünk, amit a családunkból, a környezetünkből, a hazánkból vagy a kultúránkból hoztunk magunkkal, de közös német, bajor vagy dán értékrend nem létezik. (Ahogyan közös magyar értékrend sincs – a fordító.) És ez megnehezíti az életünket. Egy család vagy az egyik konfliktustól a másikig él, ami oda vezet, hogy nagyon szeretnék ezeket megoldani, ami persze lehetetlen, vagy sok mindenen alaposan el kell gondolkozniuk. Beszélgetniük kell arról, hogy melyek lesznek a család alapvető értékei, és mire alapozzák majd a közös életüket. Melyek azok az értékek, amelyeket a gyerekeiknek is tovább akarnak adni, mert ezek húsz vagy ötven év múlva is értékek lesznek. Könnyű ezeket a kérdéseket megfogalmazni, de annál nehezebb megválaszolni őket. És ahogyan minden válság, a fájdalmon kívül ez is magában hordozza a növekedés és a változás lehetőségét is.

A társadalom alapja a család. Ha eltekintünk a családok sokféleségétől és a válások magas számától, azt látjuk, hogy szereteten alapuló emberi kapcsolatokról van szó. Európában lassú fejlődést figyelhetünk meg, ahol – az én elnevezéseim szerint – a „mi-család” „én-családdá” alakul. Ma minden családtag hozzáférhet a globális világ végtelen lehetőségeihez és ezzel az élethosszig tartó és következményekkel járó választások sorához. Ezeknek a választási lehetőségeknek a minősége messzemenően függ az önbizalomtól és a legfontosabbnak tartott értékeinktől, melyeket a fejlődésünk során vagy újakkal helyettesítünk, vagy tartósan megőrzünk. Sok – gazdasági, szociológiai, pszichológiai és demográfiai – tényező befolyásolja ennek a változásnak a folyamatát.

Mindeközben néhány országban már látható jelei vannak annak, hogy az emberek keresik a lehetőségét, hogyan lehetne az „én-családot” úgy átalakítani, hogy újszerű módon illeszkedjen bele a saját tágabb családba, a helyi közösségbe, a bevándorlók vagy más szociális rétegek csoportjaiba. A gazdasági körülmények többé-kevésbé lehetővé teszik, hogy messzemenően foglalkozzunk az idősek gondozásával, és ezek a fáradozások magukkal hozzák, hogy átgondoljuk az „adok” és „kapok” fogalmát. Új utakra van szükség ahhoz, hogy az olyan értékeket és elveket is gondolkodásunk és cselekvéseink részévé tegyünk, mint az emberek méltósága, a személyes határok, az autentikusság és az empátia.

A könyv felveti azt a kérdést is (7. fejezet), valóban eleget teszünk-e azért, hogy gyermekeink erősebbek és egészségesebbek legyenek. És ugyanez vonatkozik a felnőttekre is. Az Európai Unió politikai irányelvei megkövetelik a teljesítményt, a versenyt és az individualizmust, ezek viszont köztudottan nagyon egészségtelenek a gyerekek és a felnőttek számára is. Ahhoz, hogy ne alkalmazkodjunk automatikusan ezekhez a társadalmi normákhoz, világos értékrendre van szükségünk. Ha egy társadalom alapjai változni kezdenek, meg kell vizsgálni a régi fogalmakat, és adott esetben újra kell definiálni őket: az autoritást, az egyéni felelősségvállalást (1. fejezet), a hatalom paradoxonát (8. fejezet). Hogyan jutunk közelebb ezekhez az életünket meghatározó maximákhoz? Milyen elképzelések szerint éljünk? Egyszerűen fogalmazva: Ki fog ezekben dönteni?

Mióta az autoritás elleni mozgalmak és a nők egyenjogúságáért folytatott küzdelem az 1970-es években lassan a tradicionális nyugati családmodell felbomlásához vezettek, a szülői irányítás fogalma egyfajta identitásválságot él át. Régebben teljesen világos volt, hogy a családban a legidősebb férfi volt a vezető. A főnök irányította a céget, a tanár döntötte el, hogy mi történjen az iskolában. Kétség sem fér hozzá, hogy az államfők, kormányok, bürokraták, tanárok, szülők és mások autoriter vezetési stílusa elleni fellépés elkerülhetetlen volt. És ennek számos pozitív hatása van mind az egyén, mind a társadalom szempontjából. De mindenekelőtt szükségessé tette azt, hogy alaposan körbejárják a hatalom fogalmát és megkérdőjelezzék a belső logikáját. Amikor ezt a politikailag motivált mozgalmat továbbgondolták, akkor ennek már nemcsak politikai, hanem pszichológiai és filozófiai aspektusa is volt, és ezekben a tanárok és a szülők már a gyerekek és a fiatalok egészséges fejlődését tartották szem előtt. Ezzel viszont még több kérdés bukkant fel, és még nagyobb lett a bizonytalanság. A nyolcvanas és kilencvenes években világossá vált, hogy az autokrácia politikai alternatívája – a demokrácia – noha az értékeket konstruktív módon kapcsolta össze, mégsem képes a hatalmon lévő embereknek új és jobb tájékozódási pontokat, értékeket és magatartásformákat mutatni.

Ezután pedig az történt, hogy a felnőttek mind a nyilvános vitákban, mind az egyéni eszmefuttatásokban az aktuális fogalmak foglyaivá váltak. Az autoriter az egyik szélsőséget jelentette, a laissez fair vagy „szabad” együttműködés a másikat, és a „demokratikus” valahol a kettő között helyezkedett el. Világossá vált, hogy a felnőtteknek és a gyerekeknek az emberi közelség, a személyes és társadalmi fejlődés iránti alapvető igényeit ezekkel a fogalmakkal nem lehet leírni. Vagyis fordítva kellett gondolkodnunk, hogy valódi alternatívát tudjunk megfogalmazni. Azaz más szemszögből kell közelítenünk a problémához, és egy új modellt létrehoznunk.

Az elmúlt harminc évben ezek az értékek és az új modell központi gondolatai egyre világosabbá váltak az olyan szülők és pedagógusok millióinak köszönhetően, akik az életüket és a munkájukat annak a feladatnak szentelték, hogy a felnőttek és gyerekek együttélése és közös munkája jobb legyen. A gyerekek visszajelzései – a kijelentéseik és a reakcióik is – alapvető fontosságúak voltak ebben a munkában. Ezzel párhuzamosan fontos felismerések láttak napvilágot a neurológia, a családterápia és a fejlődéslélektan területén, amelyek felbecsülhetetlen értékű adatokkal és új perspektívákkal szolgáltak. Abban a kiváltságos helyzetben vagyok, hogy ezeknek a változásoknak egy része hozzám is kapcsolódik, egyrészt a hivatásom miatt, másrészt mert apa és nagyszülő is vagyok. Noha ezek a változások csak most kezdődtek el, ebben a könyvben szeretnék bemutatni néhány új felismerést és megfogalmazni néhány új irányelvet. Remélem, hogy ezzel inspirációt adhatok Önöknek mint szülőknek, de olyanoknak is, akik felnőtteket irányítanak, legyenek szakértők vagy újoncok ezen a területen.

A könyv egyik központi témája a már említett „nőkérdés”, ami a 60-as évektől kezdődően egy égető, de még mindig megoldatlan probléma. Az elmúlt évek során mindig nőkkel dolgoztam együtt, legyen szó a magánéletemről vagy a munkáimról – és sok éve kérnek arra, hogy írjak egy könyvet az anyákról. Ezt mindig visszautasítottam, egyrészt azért, mert nem vagyok sem nő, sem anya, ezért minden ilyen ismeretem másodkézből származik. Másrészt viszont olyan sok éven keresztül dolgoztam együtt anyákkal, kolléganőkkel, tanítónőkkel és más asszonyokkal terapeutaként, tanácsadóként vagy pedagógusként, hogy rengeteg tapasztalatra tettem szert ahhoz, hogy megértsem a nők látásmódját, bele tudjam élni magam a helyzetükbe, és átfogóan lássam és értsem a problémáikat. Ezért döntöttem most úgy, hogy talán rendjén való, ha írok róluk. Szeretnék erre a könyvre úgy tekinteni, mint egy férfinak a nők iránti szolidaritására. A közvetlen indítékom a Time magazin 2010. május 21-i címlapja volt, ahol egy édesanya a hatéves kisfiát szoptatta, valamint az a sokféle vélemény és megnyilatkozás, amit ez a fotó hosszú időn keresztül kiváltott. De az igazi motivációmat valójában az adta, ahogyan a médiában leegyszerűsítve ábrázolják a nőket, továbbá az a tapasztalatom, hogy a nőknek és anyáknak minden kívülről érkező támogatásra szükségük van azért, hogy teljes életet élhessenek, és így olyan jó társak és anyák lehessenek, amennyire csak lehetséges.

A könyv középpontjában a szülői irányítás kérdése áll, és a vele szorosan összefüggő nemi szerepek eltolódásának problémája, valamint az a küzdelem, amelyet mindkét nem vív annak érdekében, hogy korszerű, minden családtag számára megnyugtató és boldog életet jelentő értékek mentén újradefiniálják a család fogalmát. Ehhez a régi kérdésekre adott új válaszokra van szükség, melyeket semelyik résztvevő számára sem lesz egyszerű megtalálni, és amelyek fájdalmas folyamatokat is elindíthatnak. Ha Ön nő, akkor remélem, hogy a néha talán kemény és kritikus megjegyzéseim mögött felfedezi az aggódásomat és azt, hogy milyen nagyra értékelem a nőket. Ha Ön férfi, akkor arra bátorítom, hogy merjen őszintén tekinteni a férfiak társadalmi szerepére, és ismerje fel, milyen nagy befolyással rendelkezik mint fiú, szerető, társ vagy szülő. Mert a férfiakra is érvényesek – noha más okokból kifolyólag – azoknak a jelenségeknek az egyes elemei, amelyek társadalmi és politikai kontextusból tárgyalják azt, hogy miként akadályozzák meg a nők és anyák emberi és interperszonális adottságainak a megvalósítását. Erre majd a 4. és 6. fejezetben térek ki.

Leegyszerűsítve: a modellváltás új perspektívákat jelent. Ahelyett, hogy a dolgokat a rég megszokott szemszögből nézzük, irányt váltunk, innen már új dolgokra is rálátunk és meglepő felfedezéseket teszünk. Izgalmas, ugye? A valóság az, hogy az emberek általában konzervatívak, sőt nosztalgikusak is. Ez és az a tény, hogy az emberi agy ellentétekben, és nem alternatívákban gondolkodik, sajnos megnehezíti, hogy új perspektívákat találjunk. Ennek ellenére ebben a könyvben ezt szándékozom tenni.

Valószínűleg feltette már magának azt a kérdést, hogy miért a farkasok vezetőjét választottam a könyv fő motívumának. A farkas szó valamilyen alfaállat-képet és agressziót sugall, de semmiképpen sem harmóniát és kiegyensúlyozottságot. Minél jobban elterjednek ismét a farkasok Európában, úgy változik a hozzájuk kapcsolódó kép is. Régen veszélyesnek és gonosznak tartották a farkasokat, de ma már tudjuk, hogy nagyon magas szociális intelligenciával rendelkeznek. Engem leginkább az intelligens vezetési stratégiájuk nyűgöz le, a farkasok ugyanis családcentrikusak, és klasszikus értelemben vett nagycsaládokban élnek. Náluk a túlélés miatt fontos, hogy legyen egy kiváló vezetőjük, aki összetartja a falkát. Úgy gondolom, hogy az embereknél éppúgy, mint a farkasoknál, a sikeres család kulcsa a kapcsolatok minősége és a bizalom. Sokat tanulhatunk a farkascsaládok szerveződéséből, én a falkavezér szót pozitív értelemben használom.

És még valami: ha Önök arra számítanak, hogy a következőkben valamilyen módszert mutatok be, csalódni fognak. Ha emberi kapcsolatokról beszélünk, nem létezik mindenkire érvényes recept. Ha valaki mégis ezt állítja, akkor ő inkább egy jó marketinges, és kevésbé kapcsolati szakember. A könyv végén Önökre bízom a döntést. Olyan világban élünk, ahol nemcsak lehetséges, hanem szükséges is önálló döntéseket hozni. A döntés szabadsága személyes felelősségvállalást is jelent. És remélem, miután elolvasta a következő oldalakat, kicsit többet fog tudni önmagáról is.

1. fejezet

A gyerekek olyan felnőtteket akarnak, akik irányítják őket

Honnan tudjuk ezt? Tapasztalatból. Azok a gyerekek, akik olyan családban nőnek fel, ahol a szülők ritkán vagy egyáltalán nem irányítanak, rosszul érzik magukat és nem fejlődnek rendesen. Ennek két oka lehet: az egyik, hogy a gyerekek, bár jól ismerik a kívánságaikat és vágyaikat, nincsenek tisztában az alapvető igényeikkel. A másik ok pedig, hogy minőségi útmutatásra van szükség ahhoz, hogy kapcsolódni tudjunk egy kultúrához – bármilyen kultúrához, a társadalom vagy akár a család kultúrájához is. Más szóval: a gyerekek nagyon bölcsek, amikor megszületnek, de nincs élettapasztalatuk, nem ismerik az összefüggéseket, és hiányzik belőlük az előre gondolkodás képessége.

Mindenképpen meg kell értenünk, hogy az irányítás és a nevelés két teljesen különböző dolog, annak ellenére, hogy állandóan felcseréljük és a köznapi beszélgetésekben szinte szinonimaként használjuk őket. Gyermekük felnevelése és személyiségének kibontakoztatása érdekében a szülőknek magukra kell vállalniuk a vezetést és az irányítást. Ha a szülő nem tud, illetve nem akar vagy csak destruktív módon tud irányítani, azzal mindenki rosszul jár – a szülő nem éri el a célját, a gyerek pedig nem lesz képes kibontakoztatni az adottságait, és nem fejlődik a személyisége. Ennek a fejezetnek a pontos címe a következő lenne: Ha a felnőttek és a gyerekek között jövedelmező és tartós kapcsolatra törekszünk, akkor a felnőtteknek magukra kell vállalni az irányítást. Every team needs a captain. Minden családban kell egy falkavezér.

Negyven éve dolgozom nevelési tanácsadóként, családterapeutaként. Minden korszaknak megvannak a divatos témái és nehézségei: az elmúlt húsz évben minden társadalmi rétegben egyre nőtt azoknak a szülőknek a száma, akik a reggeli felkelésről és összekészülésről, alvási, evési és hasonló problémákról panaszkodtak. Ezek önmagukban még nem jelentenek nagy gondot, de az a tény, hogy ilyen sok szülőnek és gyereknek kell ezekkel megküzdenie, világosan jelzi, hogy túl kevés az irányítás a családokban. Ez azonban nem jelenti azt, hogy korábban a szülői irányítás jobb volt – legalábbis nem olyan értelemben, hogy a gyerekek jó közérzetét és egészséges fejlődését szolgálta volna. De átláthatóbb és következetesebb volt, és gondoskodott arról, hogy kevesebb konfliktus legyen a családtagok között. A manapság oly sokat hangoztatott kívánság, hogy ismét ilyen szülői irányításra lenne szükség, azt a látszatot kelti, mintha a mai szülők tévedésből rossz gombot nyomtak volna meg, és most csupán csak a jó gombot kell megnyomniuk. Bizonyára tisztában vannak azzal, hogy ez sajnos nem ilyen egyszerű.

De nem csak a szülőknek vannak nehézségeik. Néhány évvel ezelőtt az egyik előadásomban nagyon kritikusan nyilatkoztam egy akkoriban divatos nevelési módszerről, mely szerint meg kell jutalmazni az engedelmes és szófogadó gyerekeket. A szünetben az egyik óvoda vezetője szinte szégyenkezve mesélte el, hogy az óvónőkkel abban egyeztek meg, hogy bevezetik az általam erősen kritizált módszert. A következővel indokolta a döntésüket: „A nap végén képtelenek voltunk rávenni a gyerekeket arra, hogy rendet rakjanak a játszósarokban.” Azt válaszoltam, hogy ha a felnőttek nem tudnak egy óvodai napot úgy megszervezni, hogy a háromtól hatéves korú gyerekek között kialakuljon a megfelelő munkamorál és munkamegosztás kultúrája, akkor sürgősen gondolkozzanak el az interperszonális kompetenciáikon, és gyökeresen változtassanak a vezetési elveiken. Egy, a gyermekeket manipuláló primitív módszert semmiképpen sem szabad erre használni.

Ha a családon belüli, iskolai vagy akár vállalati vezetésről beszélnek, akkor a vezető és a vezetett közötti kapcsolatot hagyományosan egy alá-fölé rendelt viszonyként definiálják, ahol a gyerek vagy az alkalmazott kerül alárendelt szerepbe. Időközben azonban kiderült, hogy a mellérendelt viszonyon alapuló kapcsolatok mindkét fél számára működőképesebbek,[1] mert kölcsönösségen alapulnak, ezért építőek/konstruktívak és eredményesebbek. Egy ilyen viszony hozzájárul a kapcsolat sikeréhez, mert a résztvevők elégedettek, motiváltak és eredményesek.

Rájöttem, hogy ez a felismerés ajtót nyit egy új, egyelőre névtelen modell számára. Alapjában véve arról a méltóságról van szó, amely minden embert egyformán megillet. És ez az, ami meghatározó egy kapcsolat minőségének szempontjából. Ezért választottam az „egyenrangú” szót, ami érvényes egy férfi és egy nő közötti kapcsolatra és egy gyermek és egy felnőtt közötti kapcsolatra is.[2] Egy felnőtt irányítása akkor ideális, ha proaktív, empatikus, rugalmas, gondoskodó és párbeszéden alapul.

Proaktív egy felnőtt, ha képes saját céljainak és értékeinek megfelelően cselekedni ahelyett, hogy kizárólag a gyermek szavaira vagy tetteire reagálna. Empátia az a képesség, hogy egy másik ember lelkiállapotába bele tudjuk élni magunkat. A rugalmasság azt jelenti, hogy tekintettel vagyunk mind a gyermekben, mind a bennünk zajló változásokra – ahelyett, hogy mindig következetesek maradnánk. A gondoskodás és a párbeszéd lehetővé teszi, hogy észrevegyük a gyermek kívánságait, igényeit, ötleteit, érzéseit, és ezek szerint cselekedjünk – még akkor is, ha ezek a saját kívánságainkkal, igényeinkkel, ötleteinkkel és érzéseinkkel ellentétesek. Azoknak a felnőtteknek, akik így irányítanak, a személyes tekintélyük a legfontosabb. Ezt majd a következő részben részletesen is kifejtem.

Nagy vonalakban egy családot úgy képzelhetünk el, mint egy nagy termet, amiből minden családtag akkora részt kap, amekkorára szüksége van a minőségi élethez – és a lehető legkevesebbet abból a részből, ami nem jó neki. Ha valaki a családtagok egyenrangúsága alapján akar irányítani, akkor gondoskodnia kell arról, hogy a közösség és az egyén igényei nagyjából egyensúlyban legyenek. Természetesen ugyanez vonatkozik az óvodákra, iskolákra, sportegyesületekre: mindenhol az egyéni és a közösségi igények között kell egyensúlyozni.

A személyes tekintély új értelmezése

A hatvanas évek végéig a felnőttek tekintélye azon a szabadságon alapult, hogy szinte korlátlanul gyakorolhatták a hatalmukat, és akár vissza is élhettek vele. Ez a szabadság szorosan összefüggött az akkori társadalmi szerepekkel, az anya, az apa, a tanár, a rendőr szerepével. A tekintély ezen formái a gyerekekben inkább félelmet és bizonytalanságot ébresztettek, mint tiszteletet és bizalmat. A félelmet a hatalom gyakorlásával (és a vele való visszaéléssel) tartották fenn, mely során fenyegetéseket, verbális és testi erőszakot alkalmaztak. Egy másik hatalomgyakorlási eszköz volt az, hogy a szeretetet a legkülönfélébb feltételekhez kötötték.

Néhány szülő és tanár – akiket a gyerekek sokszor úgy jellemeztek, hogy „kemény, de igazságos” – tiszteletet tudott kivívni a gyerekei és a tanítványai között, de a legtöbb tekintélypárti felnőtt kíméletlen és önkényes volt, olyasvalaki, aki a saját igényei szerint cselekszik. Ez sajnos nagyon gyakran megtörtént, és semmi köze nem volt a szeretet hiányához. A legtöbb családban ily módon fejezték ki a szeretetet, és az intézményekben így tanítottak a pedagógusok.

A 70-es, 80-as években két fontos dolog történt, amelyek örökre megváltoztatták a korábbi mintákat és szabályokat. Az egyik a tekintélyellenes mozgalmak elterjedése, ami rávette a felnőtteket arra, hogy elgondolkozzanak a gyerekekhez fűződő szerepükről. A másik pedig az, hogy a nők elhatározták, kitörnek a hagyományos szerepükből, és saját kezükbe veszik a sorsuk irányítását. Mindkét mozgalom rávilágított arra, hogy nem tartható fenn a hatalom gyakorlásának addigi módja, és az a kegyetlenség, amellyel a gyengébbeket elnyomták.

Amikor egy gyermek megszületik, még nem terheli őt a szülei és rokonai társadalmi és politikai öröksége, ezért a csecsemő mohón várja, hogy a jövő megtörténjen vele. Nem kérdőjelezi meg sem a létezését, sem az ehhez való jogát. A hetvenes években eltolódás figyelhető meg az óvodás- és iskoláskorú gyermekekkel való pedagógiai munkában, az alkalmazkodás helyett a személyes fejlődés válik a pedagógia fő céljává – legalábbis elméleti szinten. Az iskolákban (mindenekelőtt a skandináv országokban) az autokráciát felváltotta a demokrácia, ám ez sok folyamatot lényegesen lelassított, mert az „Ebből elég!” sokkal gyorsabban hat, mint a „Mit érzel ezzel kapcsolatban, és hogyan tudnánk egyezségre jutni?”. Ez volt az első alkalom, amikor az emberek mint személyek értékessé váltak, és ez természetesen ellehetetlenített minden addigi vezetési stílust. Tapintható volt az ekkor kialakuló üresség, számos kutató a „család intézményének eltűnéséről”, az „iskolákban uralkodó káoszról” és hasonló ijesztő forgatókönyvekről kezdett publikálni. A nosztalgikus felnőttek nemigen rejtették véka alá a korábbi békésebb idők utáni vágyakozásukat, amikor a nőket és a gyerekeket csak „látni lehetett, de hallani nem”.