Jókai Mór

Szegény gazdagok

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-785-4

MOBI ISBN: 978-963-453-786-1

Tartalomjegyzék

1. Az unalom

2. Akivel az ember párbajt akar vívni

3. A kedves ember

4. Miről gondolkoznak a gyermekek?

5. Nem neked való az!

6. A menyasszonyvivés

7. A lúcsia barlang

8. Az erős juon

9. A Geinai leányvásár

10. A fekete ékszer

11. Két mese, melyek közül csak az egyik igaz

12. Mikor a gazdag ember halni készül

13. Az aradi estélyek

14. Árulás árulásért

15. A mikalai csárda

16. Az aki a fatia negrát felismeri

17. Babérossy Leánder

18. Margari Úr

19. A nő, akit nem lehet feltalálni

20. A reszkető kéz

21. Küzdelem az aranyért

22. Az üldözött vad

23. Rémlátás

24. Az egyezkedés

25. Végszavak

26. Szójegyzék

Az unalom

– Te ásítottál oly nagyot, Clementine?

Senki sem felelt.

A kérdező egy nyolcvan év felé járó öregúr, pompás, virágos selyem kaftánban, fején gyapot hálósüveggel, lábain meleg posztóharisnyák, kezein brilliáns, türkiz, rubin gyűrűk; úgy fekszik hanyatt az atlasz[1] ottománon[2], arca olyan cserfakó, mint a múmiáké – egyik ránc a másikat éri rajta –, száraz, sovány keselyűorra, bozontos őszsárga szemöldökei s kiülő nagy, fekete szemei, miket érzékeny szempillák takargatnak, kevés megnyerőt kölcsönöznek arcának.

– Nos? Senki sem felel? Ki ásított oly hangosan a hátam mögött? – kérdi újra bosszantóan az orrán keresztül dünnyögve. – Senki sem felel?

Persze, hogy senki sem felel.

Pedig vannak a szobában elegen. Ott ül a kandalló előtt egy harminc-harmincöt év körüli fiatalasszony, éppen olyan jellegzetes keselyű orral, olyan felhúzott, magas szemöldökkel, amilyenek az öregúréi, csakhogy az ő arca még piros – meglehet, hogy nem is a természet kedvéből piros –, és szemöldökei feketék. Hanem vékony ajkai tökéletesen úgy vannak összeszorítva, mint az öregúréi, mikor hallgat. A nő passziánszozik.

Az egyik ablakban egy fiatal, tizenhat éves leányka ül, gyönge, hirtelen nőtt alak, minden oly finomra van mérve rajta, vékony, mintegy odarajzolt szemöldök, piciny, gömbölyű száj – az ilyen piciny, gömbölyű szájnál az jut az embernek eszébe, hogy mennyit tudna ez panaszkodni, ha olyan jó titoktartásra nem volna alkotva! Úgy illenek hozzá a titkolódzó szempillák is. Ő valami gyöngyhímzéssel van elfoglalva.

Ugyanazon kis hímző-asztalnál, vele átellenben ül egy veres képű hölgy, szörnyű szőke hajjal és meglehetősen kövér termettel. Valami nevelőnő. Azt állítja magáról, hogy angol és most valami könyvet olvas. A selyem ottomán mögött végre ül az a bizonyos Clementine – akinek be kellene vallani az ásítás elkövetett bűnét –, egy élte delén túl járó kisasszony, hamis hajhurkákkal halántékai körül, egy kicsit szakállas állal és rendkívül sovány termettel. Az ember nem nézhet rá anélkül, hogy kedve ne legyen megkínálni: egyék, az Isten áldja meg, valamit! Ő valami kegyelemkenyéren lévő régi társalkodónő, nem vérszerinti tagja a családnak. Valami szemrontó fehérnemű-varrással van elfoglalva, ami bizony nem nagy mulatság szegénynek.

A pamlagon fekvő öregúr egésznapi mulatsága abból áll, hogy az itt levőket és még másokat is, akik most nincsenek itt, tűrhetlen rigolyáival bosszantson, azok pedig azzal szokták magukat házsártoskodásai ellen védelmezni, hogy nem felelnek semmi szavára vissza.

– Úgy van, úgy – folytatja az öregúr a szurkálódást. – Tudom én azt nagyon jól, hogy unalmas dolog énkörülöttem lenni. Átlátom én azt, hogy kiállhatatlan vénember vagyok, akire nem érdemes a szót vesztegetni. Tudom én azt jól, hogy nem is azért vagytok ti itt mellettem, mintha valami nagyon szeretnétek itt lenni. Ki erőltet rá? Hiszen én senkinek sem fogom a  rokolyáját[3], hogy el ne menjen. A kapu sincs bezárva. Aki a  szekaturát[4] ki nem tudja állni, semmi sem könnyebb, mint segíteni magán. De azt nem teszi senki, úgye? Mert jó mégis az öreg Lapussa szeme előtt járni. Mert meglehet, hogy akit az öreg kiállhatatlan Lapussa nem lát, azt azután el is találja felejteni! Aztán nem is tudhatja az ember, hogy mikor talál meghalni az öreg? Mert hiszen minden órán várják a halálát – már nyolc esztendő óta. Biz az unalmas dolog nagyon. Hja jah! Felkelni nincs már tehetsége az öreg bolondnak, meg nem verhet senkit, ha kiabál, senki sem ijed meg tőle, de még annyi ereje mindig van, hogy meg tudja húzni a csengetyűzsinórt, be tudja hívni a komornyikot, el tud küldeni az alispánhoz, vissza tudja kéretni a végrendeletét és szép csöndesen másikat tud diktálni a jegyzőnek.

És hogy szavainak annál ijedelmesebb nyomatékot adjon, rögtön meg is rántotta a csengetyűzsinórt.

Hanem biz azért senki még csak felé sem fordította az arcát: a delnő vetette a kártyát, a fiatal leányka öltögette tűjére a gyöngyöket, a missz olvasott, s a vén kisasszony szörnyen iparkodott egy szál cérnával a tű fokába éppen beletalálni, mintha senki egy szót sem szólna.

A csengetésre a komornyik bejött – vén, feketefrakkos, fehér nyakravalós szolga, régi cseléd, de akinek azért még annyi bizalmasság sincs megengedve, hogy mikor csengettek neki, és ő bejött az ajtón, azt kérdezhesse: mit parancsolnak? Hanem ott kell neki állni az ajtó mellett, míg a csengetőnek méltóztatik hozzá szólani.

Pedig az öregúr jól látta az átelleni tükörből, hogy ott áll már a cseléd, de csak hagyta ott állni, közbe-közbe nagyokat fújt, és félre-félre tekintgetve vizsgálgatta a többiek arcát: vajon félnek-e nagyon, hogy most a  pitvarnokot[5] rögtön az alispánhoz fogja küldeni? De miután látta, hogy biz azok egy cseppet sem ügyelnek rá, akkor valami éles, kelletlen hangon megszólalt:

– Louis!

A cseléd a pamlagig közeledett, ott megint megállt.

– Az ebédemet!

A nagyszerű fenyegetésnek ez lett a vége.

A kártyavető delnő szánalmas gúnymosollyal nézett reá, valami hasonlót takart el a missz is az arca elé tartott könyvvel, míg Clementine-nek nagyon jólesett egy csomóra fulladt cérnaszálat tépkedni fogaival.

Az öregúr észrevett, vagy csak gyanított valamit.

– Missz Kleerri! Nem veszi észre, hogy Henriette megint az ablakon néz ki? Nekem kell-e a misszt arra figyelmeztetnem, hogy ez a legilletlenebb dolog: egy fiatal leánynak az ablakon kinézegetni? Angliában ezt talán még nem tudják, hogy illetlen dolog?

– Kérlek nagypapa… – eseng[6] azzal a panaszra álló szép szájával a vádlott.

– Csendesen! Én nem szóltam Henriette kisasszonyhoz, én missz Kleerrinek beszélek. Henriette kisasszony még gyermek, neki nincs esze valamit megérteni, vagy meg nem érteni, őhozzá én nem beszélek, őneki én mindent meg nem magyarázhatok, de azért tartom missz Kleerrit a háznál, azért fizetek neki úgy, mintha egy fejedelem leányát nevelné, hogy legyen kivel megértetnem nevelési elveimet. Az én nevelési elveim pedig jók, missz! Mondhatom, hogy nagyon jók. Azért tessék azok mellett megmaradni. Én tudom, hogy mit lehet és mit nem lehet fiatal leányoknak megengedni, én tudom, hogy miért beszélek …

A fiatal leányka arca úgy elpirult egy szemrehányó tekintetétől az öreg zsarnoknak, mire aztán a missz durcásan felkelt a helyéről, és hogy legyen kin tölteni bosszúját, igen következetesen valami hibát fedezett fel Henriette hímzésében, és az egész napi munkáját felfejtette vele.

Itt úgy látszik, hogy csak egy embernek van joga beszélni, a többinek a joga abból áll, hogy azt ne hallgassa.

De hátra van még valaki, akinek még erősebb jogai vannak, aki most elkezdi a szobaajtót döngetni ököllel, azt a szobaajtót, melyen a családtagok legidősebbjei is csak félve szoktak kocogtatni, és amire ő akkorát üt ököllel és csizmasarokkal, hogy mind felijednek rá.

Ah, ez a kis férfiunoka, az öregúr kényeztetett kedvence, a kis Makszi.

– Miért nem bocsátják be a kis Makszit? Nyissák ki az ajtót a kis Makszinak, nem tudják, hogy nem éri fel még a kilincset? Miért nem eresztik hozzám, ha ő akar jönni?

A komornyik éppen nyitotta előtte az ajtót, mire aztán a kis családi herceg bebukott az ajtón: egy kis sápadt penészvirág, veres szemekkel, pontyéra emlékeztető szájjal, hanem a családi autentikus orr mellékletével, amihez lesz dolga a feje többi részének, míg kellő arányba növi magát. A kis kegyenc tökéletes ulánus[7] hadi köntöst visel, még a négyszögletű csákó is a fejére van csatolva, és kezében kivont bádogkarddal hadonász és amellett keservesen bömböl.

Szép kis alak! Egy síró ulánus katona.

– Mi baj? Ki bántotta a Makszit? Ki nyúlt Makszihoz?

A bömbölésből aztán annyit megtud a nagypapa nehezen, hogy Makszi amint szaladt, elbukott a kardban, az instructor[8] azután el akarta tőle venni a kardot, erre ő kirántotta fegyverét és jót húzott vele megtámadója kezére. Azután a nagypapa szobájába menekült, ahova nem volt szabad őt a nevelőnek üldözni.

A nagypapa ijedten kérdezé tőle :

– Hol ütötte meg magát? Jöjjön ide! Hol ütötte meg a fejét? Látom! Itt ni. Fel van dagadva: egészen piros. Tegyetek neki rá opodeldocot[9]. Clementine! A Makszikának opodeldocot.

Vagy akarta Clementine látni, vagy sem, hogy Makszikának hol fáj, elő kellett hozni a házi gyógyszert, melyet aztán Makszika kikapván a jámbor hölgy kezéből, úgy vágott a padlóhoz, hogy szétfolyt a tartalma a szőnyegen.

Senki sem pirongatta meg érte.

A nagypapa mégis jónak látta valamit felhozni védelmére.

– A Makszikát nem kell megharagítani! Akinek kard van az oldalán, ugye Makszika? Maga katona lesz.

– Igen – felelt a fiú durcásan szepegve –, én generális leszek.

– A Makszika generális lesz! No, ne szopja hát az ujját. Nem akar kevesebb lenni, mint generális.

Az angol missz helyén találta itt egy szakértő észrevételt ejteni közbe:

– De aki generális akar lenni, annak sokat kell ám tanulni!

– Én nem akarok tanulni, én mindjárt akarok tudni mindent. Ugye, nagypapa, akinek sok pénze van, az mindjárt tud mindent?

Az öregúr diadalmasan nézett szét a jelenlevőkön.

– Ez a lángész! Ez a mondás!

Azzal odaszorítá a kis fickó fejét gyöngéden az ölébe: „ez az én igazi unokám, az én igazi vérem!”

Tudta jól, hogy a többieket mennyire bosszantja vele.

Azalatt a komornyik elkészítette az asztalt: egy hattyúnyakú palissander[10] fatábla volt az, amit az ottomán fölé lehetett mindenestül tolni, azon volt tizenkét féle étel: mind hideg étkek, mert a meleget orvosi rendelet tiltja. Az öregember mindegyikbe belekóstol az ujjaival: egyik sem ízlik neki – fenyegetőzik, hogy el fogja csapni a szakácsot, ez nagyon sós, amaz nagyon édes, ezen kozma érzik, amazon az élesztőszag, az embernek már az ételére sem ügyelnek, milyen régen nem volt ez meg amaz, amit ő olyan nagyon szeret. Hát emez minek van itt? Nem tudják, hogy ettől ő rosszul lesz? Hogy ettől megbetegszik? Nem várhatják már, hogy meghaljon, ilyennel akarják az életét megrövidíteni?

Mondhatnák ugyan neki, hogy hiszen éppen maga rendelte ezt tegnap, de senki sem hosszabbítja vele a lármát, a zúgolódás így aztán lassankint elfúl magába, az öregúr ismét Makszikához fordul és nyájasan megkínálja a fitymált ételekkel.

– Egyél velem Makszikám, lelkem.

– Kell is nekem! – felel a kis finnyás, mikor már valamennyibe beleturkált a kezeivel.

– Oh, te nagy selma[11]! Vigyék ki a Makszikát kocsikázni, fogják be a pónikat, az inas menjen vele, nem a  praefectus[12]. – ezzel eltolja maga elől a kerekeken gördülő asztalt, int a komornyiknak, hogy tegye el az ételeket a kredencbe, mert azokat holnap megint elő fogja kérni.

A komornyik teljesíti a rendes napi parancsot és jól elzár minden étket; tudva, hogy rögtön elkergetnék, ha valamit elő nem tudna adni.

Az öregúr tudja jól, hogy nincs olyan cselédje, akit valami jutalommal rá lehetne venni, hogy azon ételhez nyúljon, ami az ő asztaláról lekerült, annyira irtóznak tőle, hanem azt rendesen a koldusoknak szokták kiosztani, tehát hogy a koldusok se köszönhessék meg, addig tartatja azokat bezárva, amíg megromlanak, csak akkor adja ki.

Családjával már tíz éve nem evett egy asztalnál.

Soha senki abba az ételbe belé nem kóstol, amiből ő eszik. Vannak családjának tagjai, akik évről-évre minden nap együtt vannak vele, de akiktől se télen, se nyáron egyéb szót nem hall, mint «jó reggelt» és «jó éjszakát», akik soha se kéréssel, se panasszal nem alkalmatlankodnak előtte, akik, ha valaminek örülnek vagy szomorkodnak, azt előtte titokban tartják.

Az a piros arcú delnő például, amióta a férje meghalt, ki nyolc évig volt fekvőbeteg, hétszámra sem szokott atyjával egy szót is váltani.

Az öregúr eleinte azt kívánta, hogy Lángainé (így hívják a delnőt) esti kilenc óráig ott legyen a szobájában, és rakja ott a kártyát, vagy unja magát másképp, ahogy kívánja.

Egy hónapig engedelmeskedett a nő szótlanul, akkor egyszer hét órakor felöltözött díszesen, és azt mondta, hogy színházba megy.

Az öreg Lapussa nagy szemeket mereszte rá.

– Színházba?

– Páholyt béreltem magamnak.

– Úgy? Jó mulatást.

A delnő vállat vont és otthagyta. Tudta jól, hogy e perctől fogva egymillióval kevesebb öröksége van, mint testvérbátyjának, hanem azontúl minden nap elment a színházba, amint az esti hét órát ütötte, már ő ott ült a páholyában és ki nem mozdult onnan, amíg valakinek egy szó mondanivalója volt a színpadon.

Lángainé gyermektelen.

Meghalt férjéhez nem kötötte szerelem, és eddigelé tán senkihez sem. Az úri büszkeség válogatós. Emberek, kik a szalonvezetés képességén alul esnek, ránézve nem létezők, akik pedig a szalonját látogathatnák, azokról nincs kedve ábrándozni. A színházban sokszor végigjártatja szemeit a páholyokon, azokban sok szép, elegáns fiatal ember megfordul, délceg katonatisztek, deli mágnásifjak, de azoknak a távcsövei nem találkoznak az övéivel. A Lapussa-család még nagyon új nemes arra, hogy a magas világban észrevegyék, és éktelen gazdagságuk híre egy nyomon jár sordidus[13] fösvénységükével, ami a könnyűvérű úri rend előtt nem ajánlatos tulajdonság.

A Lapussák nem urak, csak gazdagok; azért a páholyok ifjai nem veszik észre Lángainé szebbnél-szebb toalettjeit. Akik pedig a páholyokon alul esnek, parterre[14], zártszék[15] közönség, azok rá nézve nem léteznek, látta és elfelejtette őket, legfeljebb Hahn-Hahn Ida grófnő mondása jutott rájuk néha eszébe, aki keleti utazásai jegyzékében egész Magyarországról csak annyi észrevételt lát jónak megörökíteni, hogy a pesti férfivilág körszakállt visel és hogy neki nagy gyanúja van az olyan szakállak ellen, amik felől nem bizonyos, hogy szokták-e azokat mindennap kifésülni, ami egy nervőz[16] német grófnőtől elég magas és finom eszmejárás és fantáziájának csinos tanújele.

Lángainé bátyja, János, notorie[17] a legunalmasabb ember a városban, akit a cselédjétől kezdve a kávéházi ismerőséig senki sem állhat, csupán csak az apja, az sokat tart felőle. Nagy gazdagsága mellett fösvény és kapzsi. Ha pénzszerzésről van szó, olyan alkalmakat is megragad, miket jóravaló firma[18] alatt működő kalmár a sensálnak* szokott átengedni; még uzsorára is ad pénzt a legjobb ismerőinek. Képzelhetni, milyen nagyra becsülik… Szeretné, ha úrnak tartanák, de nem tudja magát rábírni, hogy a kaszinóban kiírassa nevét a táblára, azért az évenként fizetendő hatvan forintért.

Vagy talán attól tart, hogy valaki felhozza ellene uzsoráskodásait és még nem választják meg tagnak.

Ennek a fia az a mulatságos kis Makszi.

Az a karcsú, lengeteg alak, az az idetévedt angyal, aki elküldetett, hogy az egész család bűneiért kiszenvedjen, egy harmadik testvérnek árva leánya, ki atyját, anyját egyszerre vesztette el, mégpedig a legtragikusabb módon. A Margitszigetre akartak átmenni csónakon, amint egy gőzös rájuk jött, a csónakot felfordította, apa és anya ott veszett, csak a leányt tudták megszabadítani. Henriette akkor már tizenkét éves volt és attól a rémjelenettől fogva annyira ideges lett, hogy a legkisebb erős hangra összerezzent, és sokszor minden észrevehető ok nélkül elkezdett sírni.

Mint mondják, igen jó, gyöngéd anyja volt, egy finom, művelt teremtés, aki csak a gyermekeinek élt, és aki a szeme láttára merült el a hullámok közt. Azóta Henriette-nek nagyatyja házánál kelle élni, ahol senki sem szerette egymást.

De mégsem! Még volt egy fivére is, Kálmán, kissé könnyelmű, de jószívű fiú, aki ritkán szokott a családtagok közé jönni, mert mindig szidták. Pedig hát szegény nem vétett egyebet, minthogy az új ruháit rendesen eladta. De hát az ő hibája volt-e az is? Ha mindig azt hallotta otthon hányni-vetni, hogy a Lapussa-család ilyen-olyan gazdag, aztán neki soha sem adtak pénzt a kezébe, hogy kortársaival együtt mulathasson. Másik hibája meg az volt, hogy nem akart diákul tanulni.

Ezért különösen sokat kellett szenvednie. Az öreg Lapussa, valamint János fia szinte nem sejtenek a latin nyelvhez, amaz ifjúkorában még nem járt iskolába, mert a vagyonszerzés kezdeményeivel volt elfoglalva, emez pedig már nem járt iskolába, mert már akkor gazdagok voltak, azért aztán nem is volt egyiknek sem helyes fogalma a legközönségesebb tárgyakról, mint ami utazásai közben ráragadt. Minthogy pedig az instructor nagyon el volt foglalva Makszikával, azért Kálmánnak a nyilvános tanodába kellett járni, hogy okosabb ember legyen, mint elődei.

Szegény Henriette sokszor órákig fáradt vele, hogy öccse asztalához ülve, a genusok, declinatiók, conjugatiók, motiok és más ördöngős állapotok fáradalmait keresztül küzdeni segítsen neki; de biz abból csak az lett, hogy utoljára is ő tanult meg jobban diákul, mint Kálmán, és lopva ő fordította le neki a pensumokat Cornelius Neposból és Virgil Bucolicáiból.

Ezért pedig a missz nagyon haragudott, mert ő nem bírta a latin nyelvet (ritka nő fárasztja magát oly tárgy megtanulásával, amivel beszélni nem lehet), és ezért aztán Henriette akárhányszor válthatott szót Kálmánnal az ő jelenlétében is, anélkül, hogy ő megértette volna, hogy miről beszélnek. Neki aztán magyarázhattak, amit akartak.

Sőt, még nevezetesebb dolgok is történhettek ennek a fatális diáknyelvnek közvetítésével, amiket majd később megtudunk, de most nem érünk rá náluk megállapodni, mert János úr jön haza, és ezt kell elébb megcsodálnunk.

Lapussa János úr tökéletes prototípusa családjának, rendkívüli hosszú, száraz termete még hosszabbnak látszik azáltal, hogy fejét magasan hordja, úgy hunyorogva le onnan a magasból az emberiségre, mint akinek a szeme fáj, és nem bírja felnyitni a szempilláit; a családi orr dimenzióit még feltűnőbbé teszi a szertelenül kicsiny áll, és az összeszorított ajak. Bajusza középen is, meg szájszegleteinél is ki van borotválva, és éppen csak egy egérfarknyi van meghagyva kétfelől, az is nagy tudománnyal kifenve hegyesre és feketére. Viselete elegáns és túl finom, a divattól csak annyiban eltérő, hogy minden öltönye igen feszes, ing- és mellénygombjait drágakövek képezik, gyűrűi is azoktól ragyognak, és beszéd közben sok igazgatni valója van nyakkendőjén, szokta simogatni öltönyeit, ami arra mutat, hogy sokat tart gyűrűi szépségéről és frakkja finom posztójáról, amellett magas, kemény nyakravalója sokat látszik könnyíteni álla büszke tartásának, keményített inggallérjai pedig simaság és törhetetlenség tekintetében senkinek át nem engedik az elsőbbséget, egyúttal igen jó mulatságot szereznek neki azáltal, hogy állkapcsa rángatásával azokat igazgassa, szüntelen azt a gondolatot gerjesztve a ránézőben: mennyire kényelmetlen lehet azokra az inggallérokra nézve fejének ottléte.

János úr bejön a szobába, senkire rá sem néz, végigsétál hátratett kezekkel, akkor észreveszi az apját, annak kezet csókol és megint sétál nagyot. Látszik rajta, hogy valami nagy mondanivalója volna, csak valaki kérdezné meg tőle, hogy mi baja? Tudniillik az apja, vagy a testvére.

Ahelyett azonban Clementine kisasszonyt viszi rá a bűne, hogy megszólítsa édes, vékony, nyájas hangon:

– Nagyságos úr.

Ezt először nem hallja.

– Nagyságos úr …

– No, mi baj? – szól vissza most, még magasabbra emelve a fejét.

– Elkészítettem az ingre való hímzést, ahogy parancsolni tetszett.

A nagyságos úr büszke ajakbiggyesztéssel ereszkedik le, megtekinteni az ajánlott hímzést. Oh, be rossz emberismerete van Clementine kisasszonynak.

János úr most nagyon elégedetlen, láthatná az arcán. Odatekint, még jobban összehúzva szemeit, és a száját elgörbíti nagyon.

– Nem ér ez semmit. Mondtam már, hogy ezek a virágok igen nagyok, ilyet csak az oláh parasztok ingeire stikkelnek[20], mit gondol?

Azzal veszi az ollót Clementine varróasztaláról és az egész nagy fáradságos munkát, amivel a jámbor társalkodóné egy hétig kínlódott, diribről-darabra aprítja, odaveti elé nagy dölyfösen, hogy az csak hüledezve néz rá.

– Ugyan János, János! – szól erre hozzá az öregúr.

– Mikor mérges vagyok! Mikor haragszom! Mikor magamon kívül vagyok…

– Hát miért haragszol? Kire?

János úgy tesz, mintha nem akarná elmondani haragja okát, levágja magát egy karszékbe, lábait egymásra veti, kezeit zsebeibe dugja, azután megint felugrik, megint sétálni kezd.

– Dühös vagyok.

– Ki bántott? – kérdi aggódva az öreg.

János megint levágja magát egy pamlagra, egyik lábát keresztülveti a pamlag karfáján, egész fitymálással vetve oda, mintha tulajdonképen inkább megvetés volna az, mint harag.

– Hát az a semmirevaló Hátszegi. Az a semmi ember. Az a betyár. Az a csavargó…

– No, de mit vétett?

– Mit vétett? – kiált felugorva János – Hát tudod, hogy tegnap ideizent a  sensaljától[19], hogy szeretné megvenni a Széchenyi-téren levő házunkat, hogy adom? Én meg akartam a sensáliát takarítani magunknak, ezért magam mentem el hozzá ma délelőtt fél tizenkettőkor. No, ez a legillendőbb idő látogatást tenni, így gondolom. Én csak tudom, hogy mi az illendő. Megyek az előszobájába; ott áll egy inas. Azt mondja, hogy várjak. Én várjak? Én előszobázzak? Egy Lapussa János! És kinél? Egy nyomorú semmiházi Hátszeginél a vendégfogadóban! Jól van. Vártam. Jelents be nála. Azalatt le sem ülhettem, mert a gazember az előszobában minden széket telerakott suvickos kefével, meg csizmával. Én! Egy Lapussa János! Akkor visszajön az a másik gazember és azt mondja, hogy azt izeni az ura, most nem beszélhet velem, jöjjek délután. Én! Egy Lapussa János! Velem nem beszélhet valaki, hanem jöjjek máskor! Te kutya, te semmirevaló gazember! No megállj!

Erre az öregúr maga is lelkesedni kezdett.

– De miért nem ütötted pofon?

(Csakugyan eredeti egy gondolat, valakit két ajtón keresztül pofon ütni.)

– Azt fogom tenni! De azt meg fogom tenni! Ezt nem viszi el szárazon. Ezt nem hagyom magamon! Egy Lapussát elküldeni! Rögtön megyek két tanúért, kihívom párbajra.

– Nem János, ne azt tedd. Üsd pofon az utcán, vagy ne azt tedd, adj egy trágernek[21] tíz forintot és páholtasd el, mikor a színházból jön. Az lesz a legjobb.

– Nem! Én meg akarom ölni, én meg akarok vele verekedni, aki engem, mint gavallért megsért, annak én meg akarom mutatni, hogy gavallér vagyok, azzal pisztollyal fogok számolni, pisztollyal!

E hetvenkedés a család öregét és nőnemű tagjait illően megrettenti már. Clementine éppen azon kezdett töprenkedni, hogy nem jó lenne-e neki elmenni a szobából a nevelőnővel együtt, hogy azon esetre, ha János meg talál valakit ölni, a szántszándékosságról ne tanúskodhassanak, mint idegenek. Csak Lángainét nem zavarta meg a nagy zaj, ő készült a színházba, brossai közül válogatott, míg János, akit bosszantott a közöny, egyenesen hozzá intézte a szavait:

– Meg kell ilyen bántalom után verekednem, ugye, Matild? Mit szólsz hozzá?

Lángainé hideg gúnnyal felelt a ki nem kerülhető kérdésre:

– Azt mondom hozzá, hogy máskor, ha valaki délelőtt haragít meg, ebéd előtt mérgelődjél rajta, mert ha ebéd utánra hagyod a haragot, az árt az egészségnek.

János találva érezte magát és elhallgatott; azután megint hátra tette a kezeit és járt-kelt, nagyokat fújva alá s fel, utoljára kapta a kalapját és kifutott.

Az öregúr utánakiáltott engesztelő hangon:

– János, de mit akarsz?

– Azt majd meglátjátok!

Azzal becsapta maga után az ajtót.

Az öregúr szemrehányólag szólt Lángainéhoz:

– Még te is ingerelted, még jobban uszítottad, mikor úgyis dühben van. Pedig hát mit nyernél vele, ha megölnék? Fia van, mindenét az örökli. A kis Makszié lesz minden.

Lángainé a kalapja csokrát kötötte meg.

Az öregúr még egyre dörmögött.

– Én ismerem a tüzes vérét, képes volna nekimenni egy ármádiának[22], ha megharagítják, olyankor nem hallgat semmire. Valahogy meg kellene akadályozni ezt a párbajt. Mit gondolsz? Vagy te ma is színházba készülsz? El tudsz menni ilyen állapotban? Elmégy komédiát nézni?

Lángainé keserűen felelt:

– László éppen ilyen szerepeket szokott adni a színpadon, mint János. Amilyen kévéssé féltem a színészeket, mikor párbajt vívnak, éppen annyit adok János rodomontádjaira[23]. Nem lesz neki semmi baja, ne féltsd.

Az inas jött jelenteni, hogy a kocsi előállt, Lángainé felvette mantille-ját[24] és ment abba a komédiába, ahol legalább mulatságosat játszanak.

Akivel az ember párbajt akar vívni

Az öreg Lapussának a nappal és éjjel minden órájában kell valakit rendelkezése alatt bírni, akinek nyugta ne legyen miatta.

Esti hét óráig eléggé eluntatta családját, akkor Lángainé színházba megy. Henriette a nevelőnővel a nagy teremben zongorához ül, a gyereket lefektetik. Clementine és a cselédség vacsorál, senki sem marad nála, akkor következik azután az éjjeli őr hivatása.

Az éjjeli őrök sorsát soha sem irigylettem: éjszaka sötétben, magányosan végigbotorkálni az emberjáratlan utcákon, hallgatni saját lépteinek visszhangját, meg az alabárd kopogását, várni egyik órát a másik után és kiabálni fenhangon kegyes mondásokat, amikre éppen akkor senki sem hallgat, mert minden ember alszik; hideg szélben, zivatarban, kapumélyedésekben meghúzni magát, boltküszöbökön, kemény kőlócákon panaszos negyedórácskát bólintgatni – biz ez nem valami mulatságos dolog. De mégis százszorta mulatságosabb, mint éji őrnek lenni Lapussa Demeter úr oldala mellett: nem is hiszem, hogy akadjon rá több annál az egy embernél, aki már benne van, és ha az el talál szökni, nem tudom, hol kapnak másikat?

Ennek a szerencsétlennek az a terhes hivatala, hogy esti nyolc órától kezdve reggeli hatig Lapussa úr ágya mellett üljön és neki mindenfélét felolvasson.

Demeter úr nagyon rossz alvó: egész éjjel alig alszik egy órára való igazi álmot, szemeit csak akkor tudja behunyni, mikor már valami felolvasás nagyon elkábította a fejét, akkor aztán egy kis időre elszenderül; de amint csendesség támad, megint fölébred és nógatja a frátert, hogy olvasson tovább, minek hagyta el?

A fráter egy ötvenen túl levő vén diák, aki emlékezetet haladó idők óta mindig kéziratok fáradságos lemásolásából élt, jámbor, együgyű ember. Életében mindenféle hivatalba próbált már bejutni, folyamodott városhoz, vármegyéhez, kancellistának[25], porkolábnak, expeditornak[26], szerkesztőkhöz korrektornak, újdondásznak[27], kihordónak, színházhoz rendezőnek, ügyelőnek, jegyszedőnek, mágnásokhoz titkárnak, ispánnak, nevelőnek, vasutakhoz pénztárnoknak, konduktornak[28], kolporteurnek[29], anélkül, hogy valahol valami törekvését kívánt siker koronázta volna, míg végre ötven és egynéhány esztendős korára utolérte az a szerencse, hogy e biztos állomáshoz jusson, melybe azáltal keveredett, hogy egy szerkesztő megtudta, hogy Lapussa Demeter ilyen meg ilyen felolvasót kerestet és berecommendálta[30] szegényt.

Nem értett ugyan egyéb nyelven, mint magyarul, diákul és tótul, azt is mind a hármat egymással keverve, németül éppen csak olvasni, érteni nem; de hisz erre nem is volt szükség, mert olvasni nem a saját épülése végett kellett.

Ez a jámbor ember tehát éjről-éjre abban őszült, hogy Lampel Róbert kölcsön-könyvtárából, ami csak németre fordított francia regény van, azt mind sorban felolvassa Demeter úr előtt, anélkül, hogy maga egy szót értene belőlük. Demeter úr természetesen saját könyvtárt nem tartott, mert hiszen ez neki csak orvosság volt, és ki tartana külön gyógyszertárt magának?

Ezért kapott a felolvasó szabad kosztot és kvártélyt és hónaponkint tíz forintot készpénzben; nappal nem volt neki szabad bejönni a szobába. Eleinte az ásítozás is meg volt neki tiltva, mert Demeter úr kénytelen volt mindig utána tátogni, de miután ezt ki nem állotta, inkább felmondott: hát később a szabad ásítás is belefoglaltatott a szerződésbe.

Azon az éjszakán, melyen János úr oly nagy haraggal ment el hazulról, különösen álmatlan volt Demeter úr; már nem tudom, Monte Christo tette-e – amiből a jámbor Margari éppen akkor olvasta fel az első kötetet –, vagy az a nyugtalanság, hogy vajon mi nagy dolgokat fog elkövetni János?

Máskor a szegény Margarinak csak akadt egy kis pihenése. Ha észrevette, hogy Demeter úr kezd hosszúkat lélegzeni, ő is letette fejét a könyvre és rögtön elaludt, míg aztán a felébredő zsarnok újra felcsengette álmából, hogy olvasson tovább. De most egy pillanatra sem hagyott neki békét.

Monte Christo már jócskán ült a tömlöcben, midőn Lángainé hintaja visszajött a színházból; ekkor Demeter úr becsengeté a pitvarnokot: ha János úr nem érkezett-e szintén haza? Nem, volt rá a felelet. Igaz, hiszen ő a másik színházba jár. Lessék meg, mikor lesz annak vége? Azonban tizenegy óra lett, János mégsem jött meg; ezalatt Monte Christo szomszédja csinálta a vonalakat a tömlöc padlatán; azt szerette volna Demeter úr bővebben megmagyaráztatni magának:

– Hogyan lehet az, Margari?

–  Instálok[31] alázatosan nagyságos úr, ezt nem értek.

– Jól van, folytassa.

Valahányszor a kaput nyitották odalent, Demeter úr mindannyiszor becsengette a pitvarnokot, hogy nem János úr jött-e meg? Egyszer sem az jött. A pitvarnok mindannyiszor az ágyból ugrott fel, folyvást borzasabb fővel, durcásabb képpel jelenve meg a szobában, és átkozva magában azt a bakter diákot, hogy még sem tudja elaltatni azt a vén embert, ez pedig irigyelte a szolga állapotját, akinek legalább szakaszonkint lehet átaludni az éjt.

– Folytassa hát Margari tovább.

Monte Christo kilökette magát halottképpen egy zsákba varrva a tengerbe.

– Merte volna-e azt maga megtenni, Margari? – kérdezé közbeszólva Demeter úr.

– Ha sok pénzem volna, nagyságos úr, instálok; de az ilyen szegény ördög mint én, örül, ha élhet – viszonzá Margari, mely válasz persze a «nem értett» szöveghez semmiféle viszonyban sem állott.

– Jól van, együgyű ember, olvassa tovább.

Margari nagyot ásított, nyújtózkodni is akart, de akkor eszébe jutott, hogy hónalj alatt ki van szakadva a kabátja, az majd még nagyobbat szakad, hát ezt abbahagyta és folytatta a keserves munkát.

Monte Christo már szárazra is úszott. Margarinak majd leragadtak a szempillái, de az öregúr mégsem álmosodott el. Egyszer ismét becsengeté a komornyikot, hogy nézzen fel a háznál lakó orvoshoz, nem hivatták-e hirtelen valami veszélyesen megsebesült emberhez? A komornyik sem egészen értette a dolgot, az orvos is álmos volt ahogy felköltötték, és kicsinyen múlt, hogy eret nem vágott a komornyikon, míg az fel bírta világosítani, hogy nem őróla van szó, hanem az öregúr álmodott valamit ébren.

– No hát! – izent neki az álmából felvert doktor valamit, amit a pitvarnok bizonyosan nem mondott el odabenn.

A János úr által tett fenyegetőzés egész éjjel nem hagyta Demeter urat aludni, aztán meg a szegény Margarit sem. Egy-egy érdekesebb hely megragadta az öreg figyelmét, akkor elfelejtette János párbaját, például, mikor Monte Christo megleli azt a tömérdek kincset a szigeten.

Ekkor felköltötte Margarit, hogy hozzon egy mappát, keresse meg rajta, hol van a Monte Christo sziget? Margari kereste azt minden tengeren, utoljára még a szárazföldön is, de csak nem találta meg. Mikor már aztán nagyon megunta a keresést, azt indítványozta, hogy majd ír ő holnap délután mindjárt magának Alexander Dumas úrnak, hogy fedje fel a nagyságos úr előtt, hol volt az a sziget, és hogy megvan-e még?

– Jól van, maga nagy ostoba, olvasson tovább.

Margari nagyot sóhajtott, felnézett a fali órára; de soká üti azt a hatot! Egyszer aztán olvasás közben csakugyan ütötte a hatot. Margari ott menten a sor közepén megállt, belehúzott a körmével, hogy ráismerjen: melyik szónál kezdje estére. Fület csinált a lapnak és betevé a könyvet.

– No! Hát a vége? – szólt neheztelő bámulással Demeter úr.

– Instálok alázatosan – szólt Margari alázatos rendületlenséggel –, hat óra után nincsen a  konvenció[32]! – azzal jó éjszakát kívánt és elment.

Demeter úr dühbe jött, káromkodott, föltette magában, hogy rögtön elcsapja, arra azután fényes reggel elaludt és három óra hosszat aludt mély narcoticus[33] tetszhalott álmot, amikor aztán a házat el lehetett volna körüle bontani, arra sem ébredt volna fel.

Tíz óra tájon fölébredve, első dolga az volt, hogy János úr után tudakozódjék. Még akkor sem jött haza. Erre elküldé a pitvarnokot a kapitányi hivatalhoz, hogy jelentse fel, miszerint az ő fia János és Hátszegi úr (lakik az Angol Királynő vendéglőben), párbajt akarnak vívni, a hatóság tudja ki, hol és mikor? És mindenáron akadályozza meg. A feljelentésre egy biztos rögtön bérkocsiba veté magát és nyargalt lóhalálában: félóra múlva aztán egy hajdú azt az izenetet hozta vissza a komornyiknak, hogy tiszteli a biztos, máskor tegye bolonddá az öregapja lelkét, de ne őtet, amiből azt is lehetett érteni, hogy a párbajról szó sem volt, vagy pedig azt, hogy mind a ketten megölték már egymást, el is vannak régen temetve: későn jött a  denunciatio[34].

Szerencsére úgy délfelé hazaérkezett maga János úr, egy kissé olyan ámolygós állapotban, mint mikor az ember valakit korán reggel éhomra megölt, vagy pedig mikor egész éjjel ivott.

A család tagjai tegnapról megint együtt ültek már szokás szerint Demeter úr szobájában és hallgatták annak bosszantásait; midőn hírül jött János úr hazajötte. Demeter úr rögtön hivatta magához. Eleinte azt izente vissza, hogy ő most lefekszik, mert alhatnék, ami délben elég képtelen beszéd még a leggazdagabb embertől is, egy második küldetésre egy pár pofont ígért a pitvarnoknak, csak miután harmadszorra Clementine menesztetett át hozzája azzal a szóval, hogyha nem jön, beteg édesatyja fogja magát odavitetni hozzá, akkor jelent meg nagy haragosan.

– No te! Te dühös vérengző ember! Hát megtörtént? Végbement?

– Mi történt meg? – kérdezé János, szörnyen elmeredt szemekkel.

– Ahá! Idegenek vannak jelen, azok előtt nem beszélhetsz… Clementine, missz Kleerri, távozzanak egy kissé a mellékszobába. No, már most szólhatsz.

– De ugyan mi a csodát akarod, hogy szóljak?

– Henriette! Menjen ki maga is. Gyermekeknek nem kell mindent megtudni.

Henriette is a többi után ment, csak Lángainé maradt ott. Rébuszokat fejtegetett.

– De mit akarsz te éntőlem megtudni?

– Hát az az affaire[35]: az a  rencontre[36] Hátszegivel? Felkerested? Találkoztál vele?

– Oh, úgy? Persze, hogy felkerestem, most is tőle jövök, egész éjjel együtt mulattunk az Angol Királynőben. Mondhatom, famosus[37] egy fickó, derék, charmant[38] gavallér. Valóságos eredeti noble[39] ember. Délután be fogom nálatok mutatni: meglátod Matild, neked is meg fog tetszeni. Hanem most adieu[40]: aludni kell mennem, mert egész éjjel nagyon sokat pezsgőztünk együtt. Oh, ez nagyon-nagyon jeles ember.

Demeter úr nem felelt rá semmit. Összeszorítá vékony ajkait és fejével nagyokat bólintgatott. Senki sem tett rá semmi észrevételt. János úr mehetett aludni tetszése szerint.

Csak eltávozta után kis időre szólítá meg Lángainét az öreg.

– Mit csinálsz, Matild?

– Egy rébuszt találgatok, ami az Irisben jött.

– Nem találod furcsának, amit János mondott?

– Eszemben sincs, hogy törjem rajta a fejemet.

– Hm. Én gondoltam valamit.

Lángainé a tetszésére bízta, hogy elmondja-e amit gondolt, vagy elhallgasson vele?

– János vissza akarja adni a  tromfot[41] Hátszeginek; ide akarja csalni, hogy majd mikor az délután eljön, előbb megvárakoztassa az előszobában, azután azt üzenje ki neki, hogy ma nem fogadhatja, jöjjön holnap. Így van az kicsinálva bizonyosan. Oh, János okos fiú, nagyon okos fiú! De én mindig kitalálom előre, hogy mit akar.

Ez önelégült conjecturára[42] még el is mosolyodott az öregúr.

E pillanatban valaki félig benyitotta az ajtót és egy borzas fő bekukkantott rajta majd hirtelen széttekintve, megint vissza akart húzódni. Már késő volt. Demeter úr észrevette: úgy szokott feküdni, hogy a tükörből minden bejövőt meglátott.

– Ahán, Kálmán! Hát miért nem jössz be? Nem látsz, mi?

– Nem téged kereslek, hanem Henriettet.

– Gyere ide, ha parancsolom!

Kálmán erre aztán egészen belépett az ajtón, a hátával be is akarta egy párszor újra csukni, de nem kattant be a kilincs, aztán csak úgy hagyta.

Szakasztott mása volt Henriettenek arcvonásaiban, csakhogy fekete szemei szilajul, de tétovával jártak össze minden tárgyat, mint a vadrigóé, mely kalitjából kiszabadulva, egy perc alatt azt nézi, merre van itt valami elkapni való? Vagy nincs-e egy macska, mely őt elkapja? Vagy egy nyílás, melyen kiröpüljön, vagy egy búvóhely, ahova eltűnhessen?

– Gyere ide. Mi kell neked a Henriettel?

Kálmán nagyot pillantott azokkal a szilaj szemekkel, egyet nyelt utána, azalatt elkészült azzal, amit felelni szükség.

– Hát hogy a  pensumomat[43] nézze által, nincs-e benne valami hiba?

– He, te vén kamasz! Nem szégyenled egy leánynak mutatni a leckédet? Nem szégyenled, hogy az többet tud, mint te?

– Te még annyit sem tudsz.

– Mit? Így kell velem beszélned, te semmirekellő? Nem félsz tőlem?

A gyerek vállat vont.

– Az iskolában úgyis eleget koplalok; büntetésből, mikor a leckét nem tudom. Attól meg nem ijedek meg, hogy kitagadsz, mert most is nyári kabátban járok télen.

– Igen, mert eladtad a télit, semmirevaló! Szép azúr kabátod volt.

– Oh persze! Ócska volt, nem adtak érte többet két húszasnál, az is lyukas volt az egyik, megcsalt vele a zsidó.

Demeter úr a fogait szítta. Lángainé megfeddé a fiút:

– Kálmán, Kálmán! Ne feleselj öreg atyáddal, az nem illik.

– Így van nevelve – szólt mérges legyintéssel az öreg –, ezek voltak derék atyjának drága nevelési elvei. Éppen olyan, mint az apja.

A fiúnak erre a szóra könnybe lábadtak a szemei, félrefordítá arcát, hogy azokat az öreg ne lássa, és az ajkába harapott, hogy sírva ne fakadjon; az fájt neki nagyon, ha azt mondták, hogy az apja is olyan ember volt, mint ő.

– Nos, mutasd azt a pensumot.

A fiú szótlanul nyújtá oda ez összezavarodott irkát.

Az öreg a szemüvegét vette és belenézett.

– Ez nem a te írásod!

– Hát kié?

– Én ismerem, hogy kié.

– Biz azt nem ismered.

– Ahán! Ugye, elfogtalak? Tehát mégsem a tiéd, mert téged csak ismerlek.

– Ugyan add vissza, aztán bocsáss el.

– Oh nem, majd megmutatom valakinek, aztán megtudom, jól van-e fordítva, hogy mire mentél már? Hogy nem hiába költöm-e rád azt a sok pénzt?

– De ha azt hiszed, hogy nem én írtam…

– Most takarodjál! Az írás itt marad.

Kálmán duzzogva ment odébb, nyitva hagyott maga után minden ajtót, és odakünn rögtön elkezdett hangosan fütyülni, amit Demeter úr ki nem állhatott.

Becsengette a komornyikot, teremtsék elő Margarit rögtön.

A jámbor férfiú ekkorra már kialudta magát és megijedt, hogy megint felolvasás lesz a dologból, azonban engedelmeskedés az első erény egy jól rendezett statusban.

– Méltóztatja parancsolni.

– Jöjjön ide csak, Margari; maga tud diákul, fordítsa le nekem Kálmánnak a pensumát magyarra.

Margari előbb végignézte az írást, hogy sok-e? Nem kellene-e érte külön diurnumot[44] kérni? Azonban csak egy oldal volt. Elmondá a tartalmát híven. Valami ártatlan chria[45] volt arról a témáról, hogy «beatus ille, qui procul negotiis» stb.

– Jól van no. Elég, elég már. Nincs benne valami hiba? Csak azt akartam megtudni.

– De igenis. Itt a  poema[46] fölül hibázik a két punctum[47], aztán meg ahelyett, hogy «putabam» szebb lett volna így írni, hogy «arbitratus sum».

– Jól van. Adja vissza Kálmánnak az egzerciciumot[48]. Aztán idehallgasson: ha szép szerével hozzáférhet, kerítse kezébe a Kálmánnak a többi gyakorlatait is és hozza ide nekem. Kap érte jó ajándékot.

– Igenis, mindjárt, kérem alássan.

Az «ajándék» szóra a jeles férfiúnak egyszerre nagyon gyorsak lettek a lábai; azt vélte, hogy a feladat teljesítésének legegyenesebb útja leend Kálmán úrfit directe megrohanni és inhibeálni[49] neki a nagy atyai parancsolatot, hogy minden archivumát rögtön adja ki, mert abban gyönyörködni akarnak.

Erre aztán kapott Kálmán úrfitól egy olyan előre nem sejtett pofont, hogy megcsendült bele a füle, melynek következtében nagy lármát csapott odakinn, fenyegetőzött, hogy panaszra megy a professzorokhoz, s e gonosz szándékától nem is állt el addig, míg Henriette, megtudva az öcscsét fenyegető veszélyt, névnapjára kapott Szűz Máriás aranyát neki nem ajándékozá, hogy csak hallgasson el és ne mondja senkinek, hogy Kálmán bántotta. (De azért csak mégis eldicsekedett vele adandó alkalommal mindenkinek, ha nem is panaszképpen.)

János úr az egész délutánt apja szobájában tölté, még a kávéházba sem ment. Bizonyosan várta a  revanche-ra[50] való alkalmat.

Untából azt találta ki, hogy unokahúgának kezdett el udvarolni. Odaült mellé, a kezét cirógatta, megjegyezte rá, hogy milyen szép fehér a bőre; kérdezte tőle, hogy miért nem visel már angol fürtöket, mikor azok olyan jól illenek az arcához? Az angol misszt is belevonta a  discursusba[51], megtudakolva tőle, hogy Henriette tökéletes-e már az angol és francia nyelvben? Sok hiányzik-e még, hogy virtuóz legyen a zongorán? Példálózott, hogy bizony jó lesz sietni mindenféle tanulni valóval, mert már Henriette nem gyermek, ide s tova egyet gondol és elrepül, akkor aztán, ha az ember egyszer már asszony, nem sokat tanul.

– Apropos Henriette, van-e már választottad, he?

Henriette sokkal jobban félt tőle, minthogy e kérdésre elpirult volna, hanem inkább gyanakodva nézett fel rá félénk szemeivel, és nem felelt neki semmit.

De felelt helyette az öregúr, jól összeszidva Jánost.

– Te félbolond! Te egész bolond! Miről beszélsz te annak a gyereknek? Forgasd el a fejét, anélkül sincsen a helyén. Iskola kell még annak, nevelőház, nem férjhezmenés; te vén szamár! Csak te biztasd! Az én akaratommal, Lapussa Demeter akaratával, öt esztendeig, értsd ötig! Se kérő, se más széltoló nem teszi ide a lábát Henriette végett. Érted?

János felkacagott e mérges fenyegetőzésre; tréfának vette az egészet és azzal, mintha Henriette egészen az ő védence volna, bizalmas pártfogó arccal mondá neki:

– Ne félj húgocskám, majd hozok én neked vőlegényt, olyat, hogy a nagypapa a mankóját veszi, úgy szalad eleibe (az öreg közbeordított valamit, János túlkiáltotta kacagva), ha pedig nem akar hozzáadni, hát elszöktetünk!

Azzal nevetve, mint aki jó szíve túlbuzgalmával nem bír, átölelte, megcsókolta Henriette-et, azzal a rúgkapálózó öreghez futott, azt is összecsókolta, aztán Matild felé lépett, de az előre megmondá neki, hogy «engem már ne csókoljon meg, köszönöm!».

Henriette e nagybátyai hízelgés után kétszer-háromszor összeborzadt, mint akinek valami undorító orvosságot kell bevenni és előre megérezte a szagát.

A pitvarnok félbeszakítá e kedélyes családi enyelgést, jelentve, hogy őnagysága báró Hátszegi úr kívánja tiszteletét tenni.

Demeter úr most egyszerre a könyökére emelkedett, hogy János arcára lásson: vajon mit fog tenni? Kilöketi az inasokkal Hátszegit a házból? Vagy azt izeni, hogy várjon az előszobában, ahogy ő várt nála? Hogy jöjjön holnap? Oh, bizonyára János ilyesmit fog tenni, mert János nagyon büszke ember.

János úr pedig mindezek helyett azt tette, hogy maga rohant ki az ajtón az érkező vendég elé, fenhangon kiáltva messziről felé: – Oh, kérem alássan. Kedves tisztelt barátom uram, minek ez a ceremonia miközöttünk, csak tessék egyenesen jönni akármikor hozzánk, báró úr, kegyed előtt nem vagyunk idegenek! – stb., stb.

Azzal karon ragadta érdemes vendégét és diadaltól ragyogó orcával vezette be családi szentélyükbe, bemutatva őt örömtől egészen elfulladt hangon:

– Méltóságos báró Hátszegi Lénárd úr, legkedvesebb barátom.

Azután azt az ügyetlenséget követte el, hogy az atyját és unokahúgát (akit közelebb ért) egymásután megnevezte a vendég előtt, végre Matild felé fordult, hogy azt is bemutassa, de már az akkor olyan képet vágott, mint a márványhölgy Zampában, hogy János elébb jónak látta megkérdezni halkan: mi tetszik? Mire az az odahajló fülébe azt súgta:

– Tanuld meg, hogy ne mutasd be a vendégnek a háziasszonyt, te ügyetlen!

János először megijedt e címtől, másodszor haragudni akart érte, hanem harmadszor jobbnak látta mosolyogva fordulni Hátszegi báró úrhoz, aki udvariasan kisegítve őt zavarából, mondta:

– Van szerencsém őnagyságát tisztelhetni; több ízben volt alkalmam elmerengeni páholyában látott méltóságteljes arcvonásain.

– Tessék helyet foglalni…

A kedves ember

Báró Hátszegi igen kedves ember.

Van szép, férfias büszke arca, erőteljes alakja, szabadon mozog, beszél, szemei ragyognak, magatartása úri, kifejezései válogatottak; valódi gavallér.

Demeter úr egészen meg volt tőle igézve, ámbár Hátszegi ővele nagyon kevés discursust kezdett; már csak illem szerint is legtöbbet foglalkozván a jelenlevő özvegy delnővel.

Miről volt szó, arra bizony már senki sem emlékezik; mindenféle hiábavalóság: bálok, estélyek, lófuttatás.

Henriette-et meg sem szólították, János úr belebeszélt mindenbe, nem hallgatott rá senki, hanem azért nagyon jól mulatta magát.

Mikor Hátszegi eltávozott, ragyogó arccal kérdezé Lángainétól:

– Nos, hogy tetszik neked ez a fiatalember?

– Szeretném tudni – szólt válasz helyett Lángainé szúrósan –, hogy mi okod volt neked ezt a fiatalembert nálunk bemutatni?

– Nos, nem derék gavallér ember-e?

– Te azt mondtad tegnap, hogy senkiházi.

– No, az nem igaz. Mondtam, de nem igaz.

– Azt mondtad, hogy csavargó.

– Mit? Én mondtam? Az lehetetlen! Azt én nem mondtam.

Demeter úr interveniált[52] békés úton.

– No, mondtad János: így mondtad; hanem akkor haragban voltál, az ember olyankor sokat mond.

– Au contraire[53]! – igyekezett János magát tűzbe hozni – Nem csavargó, sőt, a legelső földesúr a Hátszeg vidékén. Hogy mondtam volna én olyat? Kastélya, vára van: egy dynasta[54], egy valóságos dynasta a maga kerületében; olyan úr, mint egy kis herceg, akkor én bolond lehettem, mikor azt mondtam, hogy csavargó…

– Tegnap ki akartad hívni párbajra –, folytatá Lángainé a csipkedést.

– No persze! Majd mindjárt, minden bagatelle[55] miatt! Aztán ha volt is valami haragom ellene, vannak körülmények, amik közt az ember kibékül.

– Ha az ember űzér, ugy-e? És ha az embernek eladó háza van, amire alkuszik?

– Azért sem űzér! Hát azért sem eladó ház! – kiált felpattanva János úr. – Ha már akarod tudni! (aztán egyszerre leszállt a hangjával:) Hanem valami egészen más. Sokkal fontosabb dolog.

– Vagy úgy? – szólt gúnymosollyal Lángainé és szánakozó tekintetével iparkodott Jánost megrendíteni. (Azt gondolta magában: ez megint egyike azon járdataposóknak, akikhez az én János bátyám engem minden áron férjhez akar adni, akiket rám akar disputálni[56], csakhogy elmenjek a háztól, míg az öreg él. Jólesnék neki, ha beleszeretnék; de azt nem éri meg János barátom, mert a míg atyánk él, addig nem megyek másodszor férjhez.)

– Tehát valami Nagy Sándor, aki hódításra indult ki; aki nem házat, hanem háztüzet jött nézni.

– Igen. Olyas valami. Kitaláltad; hanem azért mégis tévedni méltóztatol.

– Annak csak örülök.

Demeter közbeszólt gúnyoros hangnyomattal:

– Matild nem megy férjhez senkihez: nagyon szereti az apját, nagyon jól érzi magát itthon.

– Oh hohó! – nevet János hetykén. – Nem Matild húgomról van szó! Éppen róla nincs szó.

– Azt remélem is! – szólt fönségeskedő kenettel Matild. – Ha én a kezemet akarom nyújtani valakinek, azt majd én választom magamnak. És arra nem elég valakinek két szép fekete szemének lenni, hogy az én figyelmemet megnyerje; és nem elég neki a tavalyi bálokról tudni beszélni, meg hogy tudjon lovon ülni, hanem annak egy kis characterének[57] kell lenni, annak becsültetni is kell a világ előtt, hogy ő legyen rám nézve szerencse, ne én őreá.

János tízszer is bele akart vágni a beszédbe; mikor vége volt, kitört belőle a szó:

– De ugyan kérlek, nincs rólad szó! Egy szó sincs te felőled. Ne védelmezd magadat: nem akar senki elrabolni; ülhetsz békével a pamlagon, s vetheted a passziánszt ítéletnapig; Hátszegi báró nem azért jön ide, hogy téged elcsábítson.

– Akkor hát a te eszményed[58] az egész s mit csinálsz miszteriőz[59] dolgokat belőle, hogy ez meg amaz a titkos szándéka van itten?

– Hát hisz azért lehet.

– Mi lehet?

– Lehet a báró háztűznéző.

– Ha nekem nem kell?

– Hahaha! Frau von Lángai azt képzeli, hogy ő van egyedül a háznál, akit meg lehet kérni.

Lángainé széjjelnézett a szobában, mintha meg akarná tudni, hogy ki van hát még itt valaki, aki a báró óhajtásainak tárgya lehessen? De bíz ő nem vett észre arra való embert sehol.

Megrázta a fejét, egyet rántott a vállán, mint aki nem is reméli, hogy megértsen valamit a dologból. Egyszer azonban szemei véletlenül összetalálkoznak Henriette-éivel. Az a zilált tekintet a leány arcán első pillanatra feltűnt előtte, a másik pillanatban már tudta, hogy testvére mit akar. A harmadikban pedig többet tudott, mint ő.

Az első pillanat elárulá neki, hogy Henriette hamarább megértette János szavait, mint ő; a második azt, hogy János Henriette számára hozott vőlegényt; és a harmadik azt, hogy Henriette ezt a vőlegényt utálja.

– Kérem, missz Kleerri, fogjanak a zongoraleckéhez, Henriette mindent elfelejt, amit tudott.

A missz és Henriette szót fogadtak, és eltávoztak a harmadik terembe; hanem ezúttal a missznek a szokottnál is több baja volt a kisasszonnyal, aki nagyon hibásan játszott.

Mikor egyedül maradtak, Lángainé szokott csendes, leptető[60] hangjával szólt oda Jánoshoz:

– Tán csak nem Henriette-et akarod férjhez adni?

– No és miért nem?

– Mert még gyermek, mert még iskola kell neki, nevelőház, nem férjhezmenés; öt esztendeig. Érted? Ötig ráér kérő jönni a Lapussa házhoz. (Itt egy éles oldal-tekintetet vetett Demeter úrra, ki kényelmetlenül fordult fekhelyén jobbról balra, amint leánya saját szavait ismétlé előtte.)

– Ah, persze! Henriette már tizenhat éves.

– De gyönge, beteges, idegbeteg …

– Mint asszony egészséges lesz.

E masszív észrevételt Demeter úr is jónak látta megerősíteni.

– Te is olyan beteges voltál, mikor férjhez adtunk.

– Amilyen boldog voltam azóta, ugye? – válaszolt rá szemrehányólag az özvegy.

– Igen, de a báró igen derék férfi! (Ezt is az öreg mondja, értette alatta: nem olyan nyomorék, mint a te férjed volt).

– Vagy úgy? Tehát ez az a mexikói vőlegény, akit János ígért, hogy a nagypapa mankóit kapja, úgy szalad eleibe? Akkor ki akartad Jánost kergetni a szobából e szavakért …

A két férfi azt látva, hogy az asszony nagyon sarokba szorította őket, közönséges emberek szokása szerint, azzal szereztek maguknak menekülést, hogy egyszerre ordító hanggal támadtak rá, duettben kiáltva:

– Mit akarsz te? Mit akarsz?

Lángainé kerekre felnyitotta a szemeit, úgy nézett rájuk, ezzel mutatva, hogy a nagy hangkifejtéstől meg nem ijed.

– Mit akarsz?

– Olyan nagyon kiabálni semmiesetre sem, mint ti ketten, hogy földszinten és a második emeletben is meghallják, mit beszélünk. És ha tinektek semmi egyéb szándékotok nincsen, mint Pauline, meghalt testvérünk egyik gyermekét lerázni nyakatokról, akkor ennek sem akarok ellentmondani. Szegény Pauline, mindig azt mondta, hogy ha meghal, a leányát énrám hagyja. Én mindig azt mondtam rá, hamarább meghalok én … Jól van János, jól van.

– De én meg nem foghatlak! – kiálta közbe János mentegetőzve. – Én nem tudom, mi bajod? Ha én Henriette-ről így gondoskodom, ha én megismertetem egy derék, gazdag, szeretetreméltó főnemes úrral, aki el akarja venni, aki által egész családunk emelkedni fog, hogy neked ez ellen mi kifogásod lehet? Azt én meg nem foghatom.

– Úgy van! – erősíté Demeter úr is, fekhelyén felülve, hogy bátrabban harcolhasson. – Mi oka lehet ezt ellenezni?

– Én nem ellenzem. Csupán bámulok rajtatok, kik mint valami gyermekek, minden órában változtatjátok a véleményeteket. János tegnap sehonnainak nevez egy embert, elmegy, hogy kihívja párbajra, és visszahozza, mint kedves barátját és unokahúga kérőjét: te papa egy órával előtt iskolába akarod küldeni a gyereket és most arra gondolsz, hogy férjhez add…

– De hát leckéztetni akarsz te minket? – kiáltja közbe durván az öregúr.

– Azt nem – viszonzá Lángainé rendületlen nyugalommal, minden szótagnak egy kimért fél másodpercnyi időt engedve –, hanem annyit mégis elvárok tőled, mint nagyapától, mint Lapussa Demetertől, hogyha unokádnak kérője akad, elébb utánajáratsz, hogy ki az és mi az? Mert János barátunk csalatkozhatik, amidőn azt hiszi, hogy kedves barátja szeretetreméltó gazdag főúr. Az, hogy szeretetreméltó, derék ember-e? Nem tartozik rád, de azt csak mégis tudnod kell, hogy s mint áll? Mert lehet valakinek kastélya, vára, és azért lehet fülig adós. Ilyen esetben, ha főúr, annál nagyobb baj neked, mert annál nagyobb követelései lesznek irányodban. Egy családunkba jött ruinált[61] báró neked nagyon sokba kerülhet.

János elsárgult a méregtől; alig találta meg, hogy mit mondjon ellene:

– De hogy állíthatsz ilyet valakiről, akit nem ismersz?

– De a kit te sem ismersz.

– De én jól tudom …

Itt már Demeter úr is közbevágott; ezúttal Matildnak volt előtte igaza. Le is feküdt mindjárt megint hanyatt, onnan ítélt:

– Te nem tudsz semmit, János. Amit te tudsz, azon el nem indulok. Ebben Matildnak igaza van. Majd elhivatjuk Sipos urat, a fiskálist; ő ért az ilyenhez, ő majd utánajár és megtudat velünk mindent; azt meg kell tudnunk, hogy a báró mint áll!

Erre János felugrott; csaknem ríva fakadt mérgében, s egy dühös oldalpillantást vetve Lángainéra, megesküvék, hogy most rögtön rohan egyenesen Hátszegihez és megmondja neki, hogy többet soha be ne tegye a lábát ebbe az házba! De még őtet magát sem egyhamar látják ebben a szobában, azt tudja!

Persze, hogy másnap karonfogva hozta a bárót látogatásra, s azontúl mindennap kétszer jött látogatni Hátszegi; lassankint megosztotta figyelmét az özvegy és a fiatal leány között, utóbb határozottan a leányra fordítá kitüntetéseit. Mindennapos vendég lett a háznál.

Hanem azért akármilyen mindennapos vendég volt a háznál a báró, titokban ki voltak adva az utasítások, hogy tekintetes Sipos úr tudja meg hegyéről tövére, vajon voltaképpen csakugyan olyan derék ember-e ő intenzív értékben is, amilyennek kívülről látszik? Értsd: a kamatját költi-e, vagy a  kapitálist[62]?

Miről gondolkoznak a gyermekek?

Két hét mulva mindenki el volt ragadtatva a báró személyes kellemei által.

Azt meg kell neki adni, hogy igen kellemes társalgó; mindig vidor, eleven, élces és bátor; az öregurat sokszor megnevetteti; Demeter úr alig várhatja már, hogy jöjjön. János úrnak nagyon tetszik, hogy parádézhat vele; mikor kocsizni megy a városerdőbe, múlhatatlan eset, hogy őt is magával vigye. A színházban mindennapos nála a páholyban és beszél vele fenhangon, hogy észrevegyék. Sőt, már sikerült is neki egy párszor mindenféle mágnásokkal megismerkedni általa, kik azóta az utcán is kalapbillentést váltanak Jánossal. Ez volt az ő valahai óhajtása.

Azt is megtudták már Hátszegiről, hogy vagyoni állapotja valóban szilárd lábakon áll, váltóit soha sem látni a piacon; üzérek nem találkoznak vele; mindig kész fizető és soha zavarba nem jön, ahogy más földesurak szoktak, kiknek ha egy évben leszáll a termékek ára, fitymálja a kupec, mindjárt kiesik a föld a lábuk alól. Hátszegi pedig roppant birtokaiból amit összegyűjtött, engedi raktárban állni, nem szorul rájuk, akkor ad el búzát együtt, mikor jó ára van. Ez a legbiztosabb mérlege a szilárd vagyoni helyzetnek. De azonkívül is feneketlen mélységű pénztárának kell lenni. Egy bécsi bankár, Demeter úr ügyfele, beszélt róla egy esetet, hogy egy ízben Bécsben járva, ő is tréfából megkísérté a börzén a  promesse[63]-játékot és valami üzérrel szerződött, hogy ekkor és ekkor a mai áron átvesz tőle ezer darab hitelrészvényt. A határidőre a részvények pár forinttal alább szálltak, és így tulajdonképpen a báró vesztett tán kétezer forintot: szokás az ilyen játéknál csupán a különbséget kiegyenlíteni, és a volt és eladott részvényeket egyik fél sem látja soha. Ezúttal azonban a bankárnak más spekulációja volt: a határnapon mind az ezer részvényt elhozta Hátszeginek, hogy fizesse ki készpénzzel. Ez olyan manőver, hogy akkor aztán ugyanazon kalmár alkuszai megjelennek a szorongatott börzejátékosnál és kínálnak neki pénzt rettentő kamatra addig a pár napig, míg az átvett részvényeket megint eladhatja. De Hátszeginél ez nem sikerült: amint a részvényeket elhozták neki, rögtön kifizette az egész roppant összeget – tán hamis bankókban? oh nem! – valóságos jó körmöci aranyakban. Aki annyi aranyat tart kéznél, az nem bolond ember.

Tehát gazdagsága Lapussáékéval egyenrangú.

Itt eddig meg vannak vele elégedve, mindenki el van általa ragadtatva; csak Lángainé affektál egy kissé azzal, hogy ő fél tőle; mikor az asztalnál a kést a kezébe veszi, mindig olyan mozdulatokat tesz vele, mintha valakinek a szívébe akarná ütni, amit, János úr szerint, nyilván azért mond, mert nem neki udvarol.

– Hát Henriette? Hát a menyasszony?

Őt nem igen szokás kérdezni. Neki még sem esze, sem akarata, hogy ilyen fontos ügybe beleszóljon, mint saját férjhez menése. Azt tulajdonképpen még meg sem mondták neki, hogy férjhez fog menni, azt csak a jelenségekből vette észre, s a báró kitüntető figyelméből, a cselédek suttogásaiból, a családtagok megváltozott magaviseletéből, kik most mind oly hangon beszélnek vele, mint egy leendő baronesszel. Aztán Clementine is annyit fecsegi, hogy mennyi varrni, hímezni valójuk van a kisasszony számára, az a tömérdek fehérnemű, az a sok selyem és csipke; hat varróléány ül mellette, meg ő maga, mégis éjjelt kell nappallá tenniök, hogy elkészüljenek mindennel, mert szükség lesz rá.

Így szoktatják apródonkint ehhez a gondolathoz, míg egyszer azután Lángainé előveszi, s komoly beszédeket tart neki, hogy mi egy nőnek a hivatása általában, és mi különösen egy rangbeli nőnek, aki a családjának is tartozik, hogy a család mennyire el van azzal foglalva, hogy Henriette jóllétéről gondoskodjék, s reméli, hogy ő is hálával fogja viszonozni e jó akaratot; miből érthetett annyit, hogy ellenmondásról szó sincs.

Már ki is volt tűzve a nap, melyen a jegyváltásnak meg kell történni; hanem e napon megelőző éjszakán Henriette hirtelen beteg lett, még pedig oly veszélyesen beteg, hogy a házi orvosért kellett futtatni rögtön.

Ezuttal Lőrinc doktor úr nem aludt, mert éppen akkor jött haza valami betegtől, s azonnal siet Henriette-hez. Amint a kórjeleket meglátta, nagyon megütődött, hirtelen sok tejet, meg olajat itatott a beteggel; kergette a cselédeket gyorsan a gyógyszertárba, azután kiment a konyhába, ott minden rézedényt felhányt, megvizsgált gyertyánál, a szakácsot, mosogató cselédeket lehordta, Clementine kisasszonyt éppen azzal ijesztette meg, hogy mindennek ő az oka; amit az ártatlan teremtés sehogy sem bírt magának megmagyarázni.

Az nem volt elég, hanem még Demeter úr szobájába is bement; ott is olyan inquisitiót[64] tartott, mint valami vizsgálóbíró: miből szokott enni, inni a kisasszony? Azt neki mind elő kellett hordani, megmutogatni. Mit evett tegnap este? Cukros befőttet. Hol a cukor, hol a kanál? Azt mind meg kellett neki látni.

– De az Isten szerelmiért, doktor úr – sopánkodék az öreg Lapussa –, csak nincs talán az a gyermek megmérgezve?

– De igen. Még pedig rézoldattal.

– Hogyan lehetne az?

– Csak úgy, hogy a réz- vagy ezüstedényben benne hagyják az ételt, például a befőttet, és az egyszerre rézoldatot sajátít el.

Ennyi chemiát nem értett az öreg, hogy az ezüstből hogyan váljon ki rézoldat? Hanem azért komolyan megijedt.

– Talán csak nem veszélyes?

Nagy önmegtagadás volna egy praktikus orvostól ilyen kérdésre azt felelni, hogy «nem».

– Az a szerencse, hogy jókor hívtak, reggelre meghalhatott volna bele.

– De meghalni! Most, mikor … (azt akarta mondani, mikor olyan jó partit csinálhatna).

– Igen könnyen meghalhatna bele. A rézoldat veszedelmes méreg, és ha nagyobb adagban keveredik az étel közé, alig lehet mentséget találni ellene. Holnap eljövök és fényes nappal meg fogok vizsgálni minden ércedényt a háznál. Az ilyen gondatlanság miatt az egész család veszedelembe jöhet. Különösen nagyságodnak is az a rossz szokása van, hogy az ételt sokáig állatja, és szeret mindenféle aranyos, ezüstös tálból, pohárból enni, inni, az mind veszedelmes. Legegészségesebb a közönséges porcelán és üveg; az nem mérges.

– Holnap rendelést fogok adni, minden konyha-edényt újra kell cinezni.

– El kell minden rézedényt hajítani a pokolba! – indulatoskodék az orvos. – Nagyságod csak nem fogja magát örökké halálveszedelemnek kitenni, csak azért, hogy a rézedények kárba ne vesszenek? Lám, nagyságod ügyvédje, Sipos úr, csak egy fiskális[65], azért mégis ezen esetnél rögtön a padlásra küldött minden rézedényt.

– Ennél az esetnél? – kérdé megragadva a szót az öregember.

– Igenis, éppen most jövök tőle. Ott éppen hasonló eset adta elő magát. A segédje, egy derék fiatalember, talán tetszik is ismerni… hasonlóan rézoldattal lett megmérgezve; ebben az órában jövök tőle. Ha későn érkezem hozzá, a fiatalember odavan, mert az ügyetlen cselédek még ecetet adtak rá inni.

– Ez nagyon különös.

– Persze, hogy különös; két hasonló mérgezési eset egy időben és mindkettő gondatlanság, edények tisztán nem tartása miatt. Azt már minden háznál kellene tudni, hogy réz és ezüst edényben nem kell semmi nedveset sem főzni, sem tartani; rézmozsárban sót nem kell törni; ezüst pohárból, ha csak belül jól meg nincs aranyozva, nem kell inni, még vizet sem, mert ha áll, az is olvaszt fel; azután ezüst kanalat nem kell semmi ételben felejteni, mert abban is van réz.

– Ugy-e bár? Azok az ezüstmívesek mind csalnak.

– Nem csalnak! Hanem rezet kell vegyíteniük az ezüsthöz, hogy munkálható legyen. Ez nem csalás. Azért hívják 16 próbásnak, 13 próbásnak és így tovább az ezüstöt, amint vegyítve van. Ez így van megállapítva.

– És vajon az a fiatalember, az az adjunctus[66], vagy izé? Szintén veszedelmen kívül van már?

– Oh igen. Ámbátor sokkal nagyobb adagban részesült a méregből, de nála sokat segített a természet, erősebb testalkatú; hanem a kisasszonynál bizony veszélyes a baj, szokott ideges szenvedékeny állapota mellett, úgy hiszem, sokáig meg fogja sinyleni.

– De különös, hogy ilyen egyszerre mind a kettő…

– De jó, hogy egyszerre engemet hivattak. Egy másik orvos, ki negyedórával előttem volt annál a fiatalembernél, azt hitte, hogy gomba által történt a mérgezés és ezért ecetet rendelt neki, az pedig jelen esetnél még növeli a méreg hatását, de én mindjárt ráismertem, mert nekem ebben nagy praxisom van. A kisasszonynak is nagy szerencséje, hogy itthon találtak.

– Oh, ezerszer köszönjük – szólt meleg hálókabátjába húzva magát Demeter úr és hálósipkáját fájós szemeire húzva –, nagyon lekötelez bennünket doktor úr. Tudja, mennyire szeretjük Jettit, mindnyájunknak szemefénye. Én nem mondhatom ki, milyen nyugtalan vagyok miatta. Azt szeretném, ha doktor úr éjjel-nappal ott volna mellette és ki nem menne a házból. Én gazdagon megjutalmaznám.

– Hiszen én mindent el fogok követni, és hacsak valami véletlen közbe nem jön, jótállok a siker felől.

– De én mégis nyugodtabb volnék, ha azt tudnám, hogy doktor úr mindig ott van beteg leánykám mellett.

– Azt is örömest tenném, ha több betegem nem volnnk a városban, akik szintén segítségemet igénylik.

– Azokat talán lehetne másra bízni.

– Nem lehet, kérem alássan: köztük veszélyes betegek vannak, különösen az a fiatal ügyvéd.

– Azt bizhatná valamelyik segédjére, vagy akárkire, hiszen annyi nevezetes orvos van a városban.

– Oh, kérem alássan! Ha már egyszer én voltam ott, nem bocsátok mást az ágyához. Majd, hogy megölje! Ez az én reputatióm[67] dolga már! És ilyen nevezetes kettős kóreset egyszerre. Oh, ezt nem engedhetem másnak.

– No jól van, doktor úr; hát csak kérem, gyógyítsa meg leánykánkat.

– Remélem, mind a kettőt megszabadítandom; most benézek hozzá, azután visszafutok tekintetes Sípos úrhoz, és egy óra múlva ismét itten leszek.

A derék férfiú nem látott ebben mást két nevezetesen összevágó kóresetnél. Ő jól ismerte az emberi életműszerek rendezetét, a véredények alkotását, a mérgek hatását és küljeleit, hanem az emberi szívek titkait kevésbé.

Az öreg Lapussa Demeter pedig nem tanult sem chemiát, sem anatómiát, hanem azért látta e kettős kóresetnek olyan diagnózisát, amit nem fürkésznek az orvosok.

Demeter úr azonban nem szólt arról senkinek semmit, amit maga gondolt; engedte a másnapi orvosi vizsgálatot házánál annak rendje szerint végbemenni; engedte a rézedényeket padlásra vándorolni, az ezüstöket az ötvöshöz küldetni, újra aranyozás végett; egy pár cselédet hagyott elbocsáttatni, akiket közvetlen hanyagsági gyanú terhelt; a többit János úr sorban pofozni igyekezett; azt engedte végrehajtani, pedig János úr az ily merényletekben nagyon szavatartó. Senkit sem világosított fel arról, amit maga gondolt.

Hanem Henriette egész betegsége alatt óráról-órára értesítteté magát Demeter úr unokája hogyléte felől. Clementine és egy vén cseléd felváltva őrködtek ágya mellett; gyakran Lángainé is egész órákat eltöltött a szobájában; a nevelőnő pihent, mert a betegápolás nem zongoralecke.

Az meg volt mindenkinek parancsolva, hogy egy pillanatra se hagyják Henriette-et magára és Demeter úr különösen rendeletül adá, hogy Kálmán hat lépésnél közelebb ne bocsáttassék testvére ágyához; először, mert hideget visz be, meghűti a beteget, másodszor, mert ostobaságokat fecseg, könnyen indulatba hozhatja, és végtére, mivel hebehurgya gyerek; ha Henriette valamit megtalálna kívánni, ami neki nem egészséges, még lopva odavinné neki; vagy hideg vizet adna neki, mikor annak nem szabad inni; azért csak maradjon ő távol.

Utoljára is, hetek múlva, a jó Isten meg az áldott természet győzelemre segíték Lőrinc doktor fáradozásait a méreg hatása fölött; Henriette kezdett csendesen felépülni. Nagyon odavolt még, de az orvos biztatása szerint már minden életveszélyen kívül, amikor a betegnek apró kívánságait teljesíteni szabad.

Lángainé az orvos jelenlétében kérdezé a betegtől: nem kivánna-e ezt, vagy amazt? Nincs-e valami étel vagy kedvtöltés után vágya?

A halavány gyermek bágyadtan lehunyta szemeit, mintha azt felelné: vágynám a sírban feküdni… jó mélyen.

– Unom magamat nagyon – szólt sóhajtva. – Szeretnék valamit olvasni.

– Azt nem szabad – szólt az orvos –, attól megfájdul a feje. Hanem más valaki olvashat fel valami vidám regényeket, például Boz Pickquick klubját; vagy Maryattól Simple Pétert, azok nem izgatók.

– Az jó lesz.

Mindjárt utasítást kapott a nevelőnő, hogy szíveskedjék a kezébe venni a könyvet és olvasson fel Henriette előtt. A Pickquick klubra esett a választás.

A csaszlaui angol kisasszony nem nagy mulatságát találta a humoros regényben, mit a világ remekműnek ismert el és biz az első fejezetnél nagyon sokat ásított rajta, a másiknál még többet. A harmadiknál le akarta beszélni Henriettet, hogy azt tovább folytassák, mert nagyon unalmas. Henriette-et ellenben nagyon érdekesnek találta; missz Kleerri végre azt mondá, hogy biz az ő torka már kiszáradt, majd délután folytatják, s azzal becsapta a könyvet.

Délután Henriette folytonosan nyűgösködött az ápolásában aggó Clementine előtt, hogy milyen rossz az, mikor egy érdekes munkát félbeszakítanak, mikor az ember szeretné tudni, hogy mi lett már tovább.

– Lelkem kisasszony, én szívesen olvasnám tovább, de nagyon rosszak a szemeim, elromlottak a sok varrásban.

– Talán Kálmán olvashatná…

– Jaj, galambom Jettikém, annak nem lehet idejönni, mert sok tanulni valója van. Tudja: diák, akit megbüntetnek, ha a leckéjét nem mondja fel, ma is azt izente Margari által a professzor, hogy semmit sem tudott; secundát kapott. (Nem akarta azzal szomorítani, hogy ki van tiltva innen.)

– Hát Margari olvashatna fel…

– Az biz igaz. Az már olvashat fel. Mindjárt felkeresem, csak behívom előbb az ápolónőt, hogy a kisasszony magára ne maradjon.

A jó lélek azt gondolta magában, hogy miután az orvos megengedte a lábadozónak, hogy felolvasást hallgasson, miért ne hallgathatná Margariét, ha olyan nagyon kívánja, s miután holmi ígéretekkel rábírta Margarit az extra áldozatra, nemsokára visszatért vele, leültette őt valami függöny mellé, hogy a betegre ne lásson, mert az talán illetlen volna, s kezébe adta a könyvet.

Alig morzsolt le néhány sort Margari, midőn Henriette újra elkezdett nyügösködni, hogy ő olyan nagyon szeretne valami jót enni. Olyan régen nem is kóstolt az ételbe, de most olyan kedve volna valamihez, hiszen az orvos megengedte.

A jószívű kisasszony kapott ez óhajtáson, és kikérdezte, hogy mit szeretne? Hogyan szeretné? Henriette azután utasításba adott neki valami becsinált levest, valami beteges furfanggal kigondolt furcsaságot, mi legyen és mi ne legyen benne; annyira, hogy azzal kénytelen volt Clementine maga lefáradni a konyhába, mert bizonyos volt felőle, hogy ha cselédre bízza, az, amíg a lépcsőkön aláér, felét elfelejti.

Alig tette be az ajtót maga után Clementine, midőn Henriette félbeszakasztá Margari olvasását.

– Kérem önt, az egekre, jöjjön közelebb hozzám egy szóra.

A jeles férfiú úgy megijedt e váratlan megszólításra, hogy el akart szaladni és lármát ütni odakinn; azt hitte, a kisasszony rögtön forrólázba esett és fantáziálni kezd; különben hogy hívhatná őt közelebb?

Azonban a beteg leányka, két fehér reszkető kezét összetéve, oly esdve tekinte rá, hogy meg kellett rajta indulnia, és minden diurnum* nélkül elszánta magát, hogy közelebb lépjen hozzá.

Henriette nem átallotta kezével megragadni a tétovázó férfi kezét.

– Az Istenre kérem önt, jó Margari. Egy nyugtalanságom van, ami miatt nem tudom a szemeimet lehunyni. Ha alszom is, mindig azzal álmodom. Ön megszabadíthat attól. Egyedül önben van bizodalmam. Hiszen ön is éppen úgy szenved a háznál, mint én; önnek nincs oka engemet bántani; üldözni, ugye megteszi, édes jó Margari, amire kérem önt?

Margari csakugyan azt hitte, hogy a kisasszony félrebeszél. Ráhagyta, hogy mindent teljesít, csak parancsoljon.

– Én nagyon jó leszek önhöz, egész életemben soha el nem felejtem, ami jót most tesz velem, és majd meglátja, meg fogom önnek hálálni még valaha.

– Oh, kérem alássan, eddig is nagyon jó volt a kisasszony hozzám mindig. Ha rá emlékezem, hogy engemet ennél a háznál mindenki vegzált, csak a kisasszony fogta pártját nekem. De hisz azt el nem felejtem soha. Parancsolja velem, én megyek a tűzbe is érte.

Az érzékeny férfiú sírni is kezdett, míg Henriette erről le nem beszélte, mert meglátják, és majd kérdezik, hogy miért sírt?

– Nézze – szólt a leányka egy kis fekete zsinórra akasztott kulcsot vonva elő kebléből. – Ez a  chatouille[68]-om kulcsa. Nyissa ki, talál benne egy csomag írást, kék szalaggal átkötve. Azokat vegye magához. Mindig, egész betegségem alatt attól rettegtem, hogy ezeket megtalálják nálam, hogy kutatni fognak és ráakadnak, és mikor magamhoz tértem, akkor azon tépelődtem, hogy nem beszéltem-e ki hagymázom alatt valamit az írásokról. Oh, az rettenetes volna, ha a rokonaim megkapnák. Vegye ön ki azokat gyorsan, míg Clementine vissza nem jő. Előtte is titkolnom kell mindent.

Margari elég ügyességgel teljesíté a feladatot, nem tört el egyebet, csak a chatouille tükrét a kinyitás közben; elég volt tőle ennyi. Az iratokat ott lelte mind szépen összekötve.

És most megfogá kezét Henriette és oly forrón megszorítá és oly őszintén, oly esdve nézett szép, panasztevő szemeivel annak szemeibe, hogy e tekintettől egy őrült meggyógyult volna.

– Én önt becsületes embernek ismerem. Ígérje meg, hogy ez iratokba nem fog egy pillantást sem vetni, hanem átadja azokat Kálmán öcsémnek, ő majd azután tudni fogja, hogy mit tegyen velök. Ugye, édes Margari, megteszi ezt ön értem, az én kedvemért? Hiszen ezt úgy vegye ön, mintha egy halott jönne vissza önhöz a túlvilágról és az kérné önt kétségbeesett könyörgéssel, hogy amitől a sírban nem nyugodhatik, amitől elkárhozik, azon gondolattól szabadítsa meg a lelkét.

Margari nagyon elborzadt e szókra: egy halott, ki a túlvilágról visszajő! Ennek a kisasszonynak rettenetes a fantáziája. „Úgy segéljen”-nel fogadá, hogy nem fog belenézni az iratokba és átadja azokat Kálmán úrfinak, pedig haragszik rá, mert az mindig bosszantja.

– Rejtse el kérem!

Ideje is volt, hogy mély zsebébe eltegye a csomagot, mert Clementine léptei már hangzottak a másik szobában, és mire visszatért, már akkorra Margarinak az olvasó asztalnál kellett ülni és folytatni a felolvasást, mintha semmi sem történt volna.

Clementine ugyan azt az észrevételt tevé, hogy ezt már ő egyszer hallotta, amit most Margari úr felolvas, mire aztán Margari vagy tíz lapot egyszerre hátrafordított, akkor meg Clementine sehogy sem jutott valami összefüggés birtokába, amit végtére Margari úgy igazított el, hogy ez a regénynek a tulajdonsága, mert az úgy van írva, hogy nem következik egymás után.

Henriette egyszer, amint az óra négyet ütött, hogy Kálmánnak haza kellett már jönni az iskolából, azt mondá Margarinak, hogy már most elég volt a regényből ennyi, köszöni a jóságát, majd holnap, ha olyan szíves lesz, ismét fel fogja kérni, hogy bejöjjön.

Margari ezer örömmel ígérte, hogy szerencséjének fogja tartani. A kisasszonyért mindent megtesz. Tűzbe, vízbe megy, ha kell, angol nyelven is olvas. És pedig külön honorárium nélkül. Tudja ő azt jól, hogy majd ha a kisasszony nagyságos asszony lesz, nem fog őróla megfeledkezni.