J.D. Barker: The Fifth to Die

Copyright © J.D. Barker, 2018

Hungarian translation: Bosnyák Edit, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.D. Barker: The Fifth To Die

Houghton Mifflin Harcourt, New York, 2018

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-536-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-537-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Műfaj: thriller

Apának

1
PORTER

ELSŐ NAP, 20:23

Sötétség.

Mélyen és sűrűn kavargott körülötte, felfalta a fényt, és semmit sem hagyott maga után, csak a tintaszerű űrt. A gondolatai elhomályosultak. A szavak igyekeztek összeállni, értelmes mondatokat alkotni és jelentést nyerni, de amint kézzelfogható közelségbe kerültek, valami elnyelte őket, eltűntek, és csak az egyre növekvő félelemérzet maradt utánuk. Porter úgy érezte, mintha egyre mélyebbre süllyedne egy sötét és homályos tóban.

Nedves szag.

Penész.

Nyirkosság.

Sam Porter ki akarta nyitni a szemét.

Ki kellett nyitnia a szemét.

A szeme azonban tiltakozott. Küzdött ellene.

A feje lüktetett a fájdalomtól.

A jobb füle mögött és a halántékán hasogató fájdalmat érzett.

– Jobban tennéd, ha nem mozognál, Sam. Nem akarom, hogy hányj.

A hang távoli volt, tompa és ismerős.

Porter a hátán feküdt.

Az ujjai hideg fémhez értek.

Ekkor eszébe jutott az injekció. Egy szúrást érzett a nyaka tövénél, a hűvös folyadék beszivárgott az izmaiba, azután…

Porter kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. A szemgolyója száraz volt és égett.

Megpróbálta megdörzsölni, de nem tudta felemelni a jobb kezét, mert a lánc megfeszült a csuklóján.

Igyekezett egyenletesen lélegezni, azután felült, és azonnal megszédült, amikor a vér kiáramlott a fejéből. Majdnem visszahanyatlott.

– Hűha, Sam! Lassan a testtel! Az etorfin gyorsan ki fog ürülni a szervezetedből, miután magadhoz tértél. Adj neki egy kis időt!

Hirtelen felkapcsolódott egy erős halogénlámpa, amely egyenesen Porter arcába világított. Sűrűn pislogott, de nem fordította el a fejét, hanem a lámpa mellett álló sötét alakot bámulta.

– Bishop?

Olyan száraz volt a torka, hogy alig ismerte fel a saját, reszelős hangját.

– Mi újság, Sam?

Az alak kilépett jobbra, azután magához vett egy üres festékesvödröt, megfordította, és ráült.

– Ne világíts a szemembe! – Porter megrángatta a csuklójára erősített láncot, és megállapította, hogy a bilincs másik vége egy vastag csőhöz csatlakozik. Valószínűleg víz- vagy gázcső lehetett. – Ez meg mi a lószar?

Anson Bishop kinyújtotta a kezét a fény felé, és kissé balra fordította a lámpát. A fény egy betontéglából épült falat világított meg, és Porter egy vízmelegítőt is látott, amely a távolabbik sarokban állt, mellette pedig egy régi mosógép és egy szárítógép sorakozott a fal mellett.

– Így már jobb?

Porter újra megrángatta a láncot.

Bishop elvigyorodott, azután vállat vont.

Amikor Porter utoljára látta, a haja rövid volt és sötétbarna. Most hosszabb volt és kissé borzas. Az arcán párnapos borosta sötétlett, farmert és sötétszürke, kapucnis pulóvert viselt. Az elegáns öltözék szintén eltűnt.

– Nem festesz túl jól – jegyezte meg Porter.

– Nehéz idők járnak.

Bishop szeme azonban semmit sem változott. Ugyanolyan rideg volt a tekintete, mint régen.

A szeme nem változott.

Bisop elővett egy apró grépfrútkanalat a zsebéből, azután elgondolkodva forgatni kezdte az ujjai között. Az eszköz fogazott széle megcsillant a fényben.

Porter igyekezett tudomást sem venni róla. Lehajtotta a fejét, és megkocogtatta a fémet az ujjával.

– Emoryt is egy ilyen hordágyhoz kötözted ki?

– Nagyjából.

– Tábori ágyat nem találtál?

– Azok összetörnek.

A hordágy alatt egy hatalmas, vörös folt éktelenkedett a piszkos cementpadlón. Porter ezt nem firtatta. Amikor benyúlt a hordágy alá, ragacsosak lettek az ujjai. Ezt sem firtatta. A bal oldali falon polcok lógtak, amelyeken festéshez szükséges szerszámok sorakoztak: ecsetek, vödrök és nejlonok. A plafon fából készült. A széles deszkák között körülbelül negyvencentis rés volt, amelyekben elektromos vezetékek, vízvezetékek és szellőztető csövek tekeregtek.

– Ez egy kertes ház pincéje, nem egy emeletes lakóépületé. De elég öreg lehet, a fejed fölött lévő csőnek azbesztből van a burkolata. Ha jól sejtem, a ház lakatlan, mert a lámpa egy hosszabbítóba van bedugva, és a vezeték az emelet felé megy. Talán egy akkumulátorba van bedugva. Az biztos, hogy nem egy generátorba, mert azt hallanánk. Nem a falon lévő konnektorokat használtad, ami arra utal, hogy a házban nincs áram. És elég hideg van. Látom a leheletem, ami azt jelenti, hogy nincs bekapcsolva a fűtés. Ez szintén arra utal, hogy a ház lakatlan. Senki sem kockáztatná meg, hogy befagyjanak a vízcsövek.

Bisop elégedettnek látszott, és halványan elmosolyodott.

Porter folytatta:

– A falak távolságából ítélve a ház elég keskeny lehet. És mivel valószínűleg nem az elegánsabb környékeket részesíted előnyben, ahol Starbucks van és internet, és ahol a lakók azonnal felhívnák a rendőrséget, ha meglátnának egy körözött személyt, úgy sejtem, hogy a West Side-on vagyunk. Talán a Wood Streeten. Ott sok lakatlan ház van.

Porter a szabad kezével a pisztolya után nyúlt, de csak az üres tokot tudta kitapogatni a vastag kabát alatt. A telefonja is eltűnt.

– Egy rendőr mindig rendőr marad.

A Wood Street csúcsidőn kívül negyedórányi autóútra volt Porter Wabashon lévő lakásától, és Porter egy háztömbnyire volt a lakásától, amikor megérezte a nyakán a szúrást. Természetesen mindez csupán találgatás volt, de beszéltetni akarta Bishopot. Minél többet beszélt, Porter annál kevésbé gondolt arra a bizonyos kanálra.

A lüktetés befészkelte magát Porter jobb szeme mögé.

– Nem akarsz rábeszélni arra, hogy adjam fel magam? Nem akarsz meggyőzni arról, hogy elkerülhetem a halálbüntetést, ha együttműködöm?

– Nem.

Bishop elmosolyodott.

– Hé! Mutassak valamit?

Porter legszívesebben erre is nemet mondott volna, de tudta, hogy ez úgysem számítana. Bishopnak konkrét terve volt. Konkrét célja. Különben nem vállalt volna akkora kockázatot, hogy nyílt utcán kapja el a Chicagói Rendőrség egyik nyomozóját.

A jobb oldali zsebében érezte a kulcscsomóját. Ezek szerint Bishop csak a telefonját és a fegyverét vette el. A kulcscsomóján volt egy bilincskulcs, és a legtöbb bilincshez egyforma kulcs kellett. Amikor még újonc volt, azt mondták neki, hogy ez azért van, mert általában nem az veszi le a bilincset a gazfickókról, aki rátette. A gyanúsítottak akár két vagy három osztályon is megfordultak, mire bekerültek a rendszerbe. Éppen ezért a rendőröknek azt is megtanították, hogy el kell venni tőlük a kulcsaikat. Az összes kulcsot. Minden valamirevaló bűnözőnek volt egy bilincskulcsa arra az esetre, ha egy újonccal hozná össze a sors. Porternek valahogyan ki kellett vennie a kulcscsomóját a jobb zsebéből, valahogyan át kellett tennie a bal kezébe, ki kellett nyitnia a bilincset, és ártalmatlanná kellett tennie Bishopot, mielőtt az leküzdhetné a közöttük lévő, másfél méteres távolságot.

Úgy tűnt, hogy Bishop fegyvertelen. Csak egy kanál volt nála.

– Látni akarom a szemed, Sam – mondta Bishop.

Porter ránézett.

Bishop felállt, és odalépett egy kis asztalhoz, amely a mosógép mellett állt. Amikor visszaült a helyére, egy fadoboz volt nála, amelynek a tetején Porter Glockja hevert. A fegyvert letette maga mellé a földre, azután kibontotta a dobozon lévő zsineget, és kinyitotta a tetejét.

A vörös bársonyborításról hat szemgolyó nézett vissza Porterre.

Bishop korábbi áldozatai.

Porter ránézett a pisztolyra.

– Látni akarom a szemed – mondta újra Bishop, és halkan kuncogni kezdett.

Valami nem stimmelt. Bishop mindig ugyanazt a mintát követte. Először levágta az áldozatai fülét, azután kivágta a szemüket, végül pedig a nyelvüket. A levágott testrészeket az eltávolításuk sorrendjében beletette egy fekete zsinórral átkötött fehér dobozba, és postai úton elküldte az áldozatok családjának egy üzenet kíséretében. Mindig így tett. Sohasem tért el ettől a mintától. Nem gyűjtött trófeákat. Úgy hitte, hogy megbünteti a családokat valami rosszért, amit elkövettek. Úgy viselkedett, mint egy elmebeteg önkéntes rendőr. Nem tartotta meg a szemeket. Sohasem tartotta meg a…

– Az lesz a legjobb, ha hozzákezdünk.

Bishop elérzékenyülten megsimogatta a doboz tetejét, azután letette a pisztoly mellé a földre, és a fény felé tartotta a kanalat.

Porter legördült a hordágyról, és hangosan felkiáltott, amikor a bilincs karperece belemélyedt a csuklójába. Igyekezett megfeledkezni a fájdalomról, miközben ügyetlen mozdulatokkal megpróbálta kivenni a kulcscsomót a bal kezével a jobb zsebéből, és ezzel egyidőben Bishop felé rúgta a hordágyat. Az ujjai hozzáértek a kulcsokhoz, miközben Bishop a lábával megállította a hordágyat, és Porter felé rúgta. A fémváz belevágódott a nyomozó sípcsontjába. Porter lába megroggyant, és lezuhant a földre. A jobb kezéhez erősített lánc annyira megfeszült, hogy kiugrott a válla.

Mielőtt bármit tehetett volna, egy szúrást érzett, ezúttal a csípőjén. Megpróbált lenézni, de Bishop elkapta a haját, és hátraszorította a fejét.

Porter kezdte elveszíteni az öntudatát. Minden erejével azért küzdött, hogy ébren maradjon. Látta, hogy a kanál a bal szeme felé közelít, azután érezte, hogy a recés széle becsúszik a szemgolyója alá. Még mindig küzdött, de…

– Csinos volt?

Porter felegyenesedett az ülésben, és a biztonsági öv belemélyedt a mellkasába. Vett egy mély lélegzetet, ide-oda kapkodta a fejét, és a tekintete végül megállapodott Nashen, aki a kormány mögött ült.

– Tessék? Kicsoda?

Nash elvigyorodott.

– Az a nő, akiről álmodtál. Hangosan nyögdécseltél.

Hat szemgolyó.

Porter lassan magához tért, és rájött, hogy Nash Chevyjének anyósülésén ül. A 72-es évjáratú Novát két hónapja vásárolta, amikor az imádott Ford Fiestája lerobbant alatta a 290-es úton hajnal háromkor, és mivel nem érte el Portert, kénytelen volt a központból kérni egy autót, amelyik kiment érte.

Porter kinézett az ablakon, amelyet némi sár és jég borított.

– Hol vagyunk?

– A Hayes-en, és a park felé tartunk – felelte Nash, és bekapcsolta az indexet. – Lehet, hogy a kocsiban kellene maradnod.

Porter megrázta a fejét.

– Jól vagyok.

Nash lefordult balra, a Jackson Park felé, és rátért a kaviccsal felszórt szervizútra. A villogó kék és piros fénye megvilágította a körülöttük magasodó, sötét fákat.

– Négy hónap telt el azóta, Sam. Ha nem tudsz aludni, akkor beszélned kellene valakivel. Nem muszáj velem vagy Clairrel… csak valakivel.

– Jól vagyok – ismételte meg újra Porter.

Elhaladtak egy baseballpálya mellett, amely üresen tátongott a télben, azután megint behajtottak a fák közé. A távolban még több villogó fénye látszott. Legalább féltucatnyi autó parkolt egymás mellett. Négy járőrautó, egy mentő és egy tűzoltó. A lagúna szélét reflektorok világították meg, és a sárga rendőrségi szalaggal körbekerített területen több gázmelegítő égett.

Nash lefékezett a tűzoltóautó mögött, üresbe tette a sebességváltót, majd leállította a motort. A motor kettőt köhögött, azután elcsöndesedett. Porter észrevette, hogy több rendőr is kíváncsian feléjük fordult, miközben kiszálltak.

– Az én autómmal is jöhettünk volna – mondta Porter, miközben a frissen hullott hó hangosan csikorgott a talpuk alatt.

Porternek egy 2011-es Dodge Chargere volt.

Két évvel ezelőtt cserélte le a Toyota Camryját, az ötvenedik születésnapján. A néhai felesége, Heather vásárolta neki a sportkocsit ajándékba, miután a Toyotát kibelezték a South Side egyik kevésbé biztonságos utcáján. A kollégái sokszor viccelődtek azzal, hogy őt is utolérte a kapuzárási pánik, és Porter készségesen beismerte, hogy amikor a kormány mögött ül, valóban fiatalabbnak érzi magát a valódi koránál. De elsősorban azért szerette az autót, mert mindig mosolyt csalt az arcára.

Heather a születésnapi tortába sütötte bele a kulcsot, és Porternek majdnem letört az egyik foga, amikor ráharapott.

Heather bekötött szemmel lekísérte az utcára, a házuk elé, és elénekelte neki a „Happy Birthday”-t, de olyan hamisan, hogy esélye sem lett volna bekerülni az American Idol című tehetségkutató műsorba.

Porternek minden egyes alkalommal eszébe jutott a felesége, amikor beült az autóba, habár úgy érezte, hogy mostanában egyre kevesebb dolog emlékezteti Heatherre, és az arca is egyre jobban elhalványult a tudatában.

– Pontosan az a gond, hogy mindig a te autódat használjuk, miközben szegény Connie a bejárómon rozsdásodik. És ha nem vezetem, nem jut eszembe, hogy rendbe kell raknom, ezért nem is fogok hozzá.

– Connie?

– Az autóknak is nevet kell adni.

– Nem, nem kell. Az autóknak nem szokott nevük lenni, neked pedig fogalmad sincs, hogyan kell megjavítani őket. Szerintem az első alkalommal, amikor a kezedbe vettél egy csavarkulcsot, rájöttél, hogy nem fogsz fél óra alatt végezni, mint azok a fickók az Újjáépítőkben – jegyezte meg Porter.

– Az a műsor egy baromság. Azt is el kellene mondaniuk a nézőknek, hogy a valóságban meddig tart.

– Rosszabb is lehetne a helyzet. Legalább nem kattantál rá a HGTV-re,[1] és nem hitetted el magaddal, hogy a szabadidődben fel tudod újítani a házad.

– Ez igaz, habár ők huszonkét perc alatt végeznek, és utána sokkal többet ér a ház. Ha én is megcsinálnék egyet vagy kettőt, ki tudnám fizetni az autószerelőt. Hé, itt van Clair!

Átbújtak a sárga szalag alatt, és elindultak a lagúna partja felé. Clair az egyik gázmelegítő mellett állt, és telefonált. Amikor megpillantotta őket, a lagúna felé biccentett, azután letakarta a mikrofont a kezével.

– Úgy gondoljuk, hogy Ella Reynolds az – mondta, azután folytatta a telefonbeszélgetést.

Porternek összeszorult a szíve.

Ella Reynolds egy tizenöt éves lány volt, aki a Logan Square-en lévő iskolája közelében tűnt el három héttel ezelőtt. Utoljára akkor látták, amikor leszállt a buszról, kétsaroknyira az otthonától. A szülei azonnal bejelentették az eltűnését, és egy órával később már működésbe lépett az Amber Riadó,[2] de hiába, mert egyetlen használható bejelentés sem érkezett a rendőrséghez.

Nash elindult a vízpart felé, Porter pedig követte.

A lagúna be volt fagyva.

A jégen négy narancssárga oszlop állt, amelyekre szintén felerősítették a sárga szalagokat. A havat elsöpörték.

Porter óvatosan rálépett a jégre. Arra számított, hogy megreccsen alatta. Tudta, hogy már többen is végigtapostak rajta, de most a saját bőrét vitte a vásárra.

Néhány méter után megpillantotta a lányt. A jég olyan átlátszó volt, mint az üveg.

A lány üres tekintettel meredt felfelé.

A bőre rettenetesen sápadt volt és kékes, kivéve a szeme körül, ahol inkább sötétlilába hajlott. A szája nyitva volt, mintha mondani akart volna valamit, de a torkán akadtak a szavak.

Porter letérdelt, hogy közelebbről is megvizsgálja.

A lány piros kabátot, fekete farmert, fehér kötött sapkát és kesztyűt és valószínűleg rózsaszínű edzőcipőt viselt. A karja szabadon lebegett az oldalánál, a lába viszont lehajlott, és eltűnt a sötét víz alatt. A holttestek általában felpüffedtek a vízben, a hideg azonban konzerválta őket. Porter jobban kedvelte a felpüffedt holttesteket, mert az kevésbé tűnt emberinek, ezért könnyebben feldolgozta a látványt, és nem rohanták meg olyan hevesen az érzések.

Ez a lány úgy nézett ki, mint valakinek a kislánya. Kiszolgáltatott volt és magányos, és egy vastag jégtakaró alatt aludt.

Nash Porter mellett állt, és végighordozta a tekintetét a környező fákon.

– 1893-ban itt rendezték meg a Világkiállítást. A lagúna túloldalán egy japánkert volt, de már benőtték a fák. Az apám sokszor elhozott ide, amikor gyerek voltam. Azt mondta, hogy a terület a II. világháborúban ment végképp tönkre. Azt hiszem, valahol azt olvastam, hogy a városnak sikerült pénzt szereznie a felújításra, és tavasszal kezdődnek majd a munkálatok. Látod azokat a megjelölt fákat? Azokat ki fogják vágni.

Porter követte a társa pillantását. A lagúna egy idő után kétfelé ágazott keleti és nyugati irányba, és egy sziget volt a közepén. A Fák Szigetén sok rózsaszínű szalaggal megjelölt fa magasodott. Néhány fehér, hóval borított ág átnyúlt a víz fölött, egészen a túlsó partig.

– Szerinted mikor szokott befagyni a lagúna?

Nash egy pillanatig elgondolkozott.

– Talán december végén vagy január elején. Miért?

– Ha ez valóban Ella Reynolds, akkor hogy került a jég alá? Három héttel ezelőtt tűnt el. Akkor már be volt fagyva a víz.

Nash előkereste a telefonján Ella Reynolds fotóját, és megmutatta Porternek.

– Hasonlít rá, de lehet, hogy ez a véletlen műve. Talán ez egy másik lány, aki alatt beszakadt a jég, amikor még túlságosan vékony volt.

– Valóban hasonlít rá.

Clair odalépett hozzájuk. Belefújt a tenyerébe, azután összedörzsölte őket.

– Sophie Rodriguezzel beszéltem, aki az Eltűnt Gyermekeknél dolgozik. Elküldtem neki egy fotót, és megesküdött, hogy ez Ella Reynolds, de a ruhák nem stimmelnek. Sophie azt mondta, hogy Ella egy fekete színű kabátot viselt, amikor eltűnt. Három szemtanú egybehangzóan azt állította, hogy fekete kabát volt rajta a buszon. Sophie felhívta a lány anyját, aki azt mondta, hogy a lányának nem volt piros kabátja, sem fehér kesztyűje és sapkája.

– Ezek szerint ez vagy egy másik lány, vagy valaki átöltöztette – állapította meg Porter. – Legalább húsz kilométerre vagyunk attól a helytől, ahol Ella eltűnt.

Clair beleharapott az ajkába.

– A halottkémnek kell megállapítania a személyazonosságot.

– Ki találta meg?

Clair az egyik járőrautó felé mutatott.

– Egy tizenkét éves kisfiú és az apja. – Ránézett a telefonján lévő feljegyzésekre. – Scott Wattsnak hívják. Azért jött ki az apjával, hogy megnézzék, milyen vastag a jég. Korcsolyázni akartak. Az apát Briannek hívják. Azt mondta, hogy amikor a fia elsöpörte a havat, megpillantotta a lány karját. Az apa elküldte onnan, és megtisztította a területet. Amikor kiderült, hogy egy holttestet talált, felhívta a 911-et. Ez körülbelül egy órával ezelőtt történt. Hét óra huszonkilenc perckor érkezett be a hívás. Beültettem őket a járőrkocsiba arra az esetre, ha beszélni akarnátok velük.

Porter megkapargatta a jeget a mutatóujjával, azután végighordozta a tekintetét a parton. Balra tőlük két nyombiztosító állt, akik gondterhelten méregették őket.

– Melyikük tisztította meg a területet? – kérdezte tőlük Porter.

A fiatalabbik nyombiztosító a magasba emelte a kezét. A szemüveges, harminc év körüli nőnek rövid, szőke haja volt, és egy rózsaszínű, vastag kabátot viselt.

– Én, uram.

A társa, egy férfi, zavartan toporgott. Körülbelül öt évvel lehetett idősebb a nőnél.

– Én felügyeltem a munkát. Miért kérdezi?

– Nash, ideadnád nekem azt?

Porter egy hosszúszőrű ecsetre mutatott, amely az egyik nyombiztosító táskáján hevert, azután odaintett a két rendőrnek, hogy lépjenek közelebb.

– Nincs mitől tartaniuk. Általában nem harapok.

Novemberben Porter idő előtt tért vissza a kényszerszabadságáról, amelyet azért szabtak ki rá, mert a feleségét megölték egy boltban, a lakásuk közelében. A gyilkos ki akarta rabolni az üzletet, és Heather rosszkor volt rossz helyen. Porter elsősorban azért akart visszamenni dolgozni, hogy elterelje valamivel a gondolatait arról, ami történt.

A felesége halálát követő néhány napban bezárkózott a lakásba, ami rettenetes volt, mert minden Heatherre emlékeztetett.

Szinte minden polcról a nő fotói néztek vissza rá, és még ott lebegett az illata a levegőben. Az első héten Porter csak úgy tudott elaludni, hogy kiterítette a nő néhány ruháját maga mellé az ágyra. Miközben a lakásban ült, csak arra tudott gondolni, hogy mit tenne azzal az emberrel, aki megölte a feleségét, és nem akart erre gondolni.

Végül a Négy Majom Gyilkos mozdította ki a lakásból.

És szintén a 4MGY volt az, aki bosszút állt a felesége haláláért. És a 4MGY miatt viselkedtek most vele olyan furcsán a nyombiztosítók. Félelemmel vegyes tisztelettel kezelték.

Porter volt az a rendőr, aki bevonta a nyomozásba a 4MGY-t, aki nyombiztosítónak adta ki magát. Ő volt az a rendőr, akit a 4MGY leszúrt a saját otthonában. Ő volt az a rendőr, aki elkapta a sorozatgyilkost, azután futni hagyta.

Négy hónap telt el azóta, de még mindig erről beszélt mindenki, természetesen szigorúan Porter háta mögött.

A két rendőr közelebb lépett hozzájuk.

A nő leguggolt Porter mellé.

Porter az ecset segítségével fél méterrel kiszélesítette a megtisztított területet. Miután végzett, letette az ecsetet, azután ráfektette a tenyerét a jégre a kör közepén, és lassan elkezdte kifelé húzni. A hóból épült perem előtt néhány centivel megállt.

– Itt van. Tapogassa csak meg!

A nyombiztosító levette a kesztyűjét, és végigsimította a jeget az ujjai hegyével, ugyanúgy, mint az előbb Porter. A keze megállt néhány centire a nyomozó kezétől.

– Érzi?

A nő bólintott.

– Van benne egy repedés.

– Kövesse végig körbe, és jelölje meg ezzel!

Porter odanyújtott egy alkoholos filcet a nőnek. Egy perccel később egy négyzet rajzolódott ki a test körül, és két másik, apró négyzetet is találtak a nagy mellett.

– Ezek szerint megkaptuk a választ – közölte Porter.

Nash felvonta a szemöldökét.

– Mi ez?

Porter felállt, azután felsegítette a nyombiztosítót.

– Hogy hívják?

– Lindsy Rolfes nyombiztosítónak, uram.

– Rolfes nyombiztosító, el tudja mondani a többieknek, hogy ez mit jelent?

A nő elgondolkodott, és a tekintete ide-oda cikázott Porter és a jég között. Végül rájött a megoldásra.

– Mivel a lagúna be volt fagyva, valaki léket vágott bele, valószínűleg egy motoros fűrésszel, azután belecsúsztatta a vízbe a lány testét. Ha a lány alatt beszakadt volna a jég, akkor a lék széle nem lenne ennyire szabályos. De ennek nincs semmi értelme…

– Ezt hogy érti?

A nő összeráncolta a homlokát, azután belenyúlt a táskájába, elővett belőle egy akkumulátoros fúrógépet, és fúrt két lyukat. Az egyiket a vonalon kívül, a másikat a test közelében. Azután elővett egy vonalzót, és mindkét lyuknak megmérte a vízszint fölötti mélységét.

– Nem értem. A lány a fagyszint alatt van.

– Én az egészet nem értem – jegyezte meg Clair.

– Az illető visszatöltötte a vizet – mondta Porter.

Rolfes bólintott.

– Igen, de miért? Azt is megtehette volna, hogy vág egy léket, azután becsúsztatja a holttestet a jég alá. A víz magától is befagyott volna újra. Ez sokkal gyorsabb és egyszerűbb lett volna, ráadásul a lány el is tűnt volna, valószínűleg örökre.

Clair felsóhajtott.

– Elmagyarázná azoknak is, akik nem vettek részt a lékvágó tanfolyamon?

Porter a vonalzó felé biccentett, és Rolfes odanyújtotta neki.

– A jég itt legalább tíz centi vastag. A víz itt kezdődik. – Rámutatott a vonalzón lévő jelölésre. – Ha az ember kivág a jégből egy négyzetet, és eltávolítja, akkor tíz centi távolság lesz a víz felszínétől a jég tetejéig. Tételezzük fel, hogy betesszük a lány holttestét a lyukba, ami elsüllyed, mi pedig el akarjuk tüntetni a léket. Ennek csak egy módja van. Meg kell várni, amíg a víz befagy a test körül, legalább egy vékony rétegben, azután fel kell tölteni a léket vízzel a jég tetejéig, hogy a régi és az új jég egy szintben legyen.

– Legalább két óráig tartott, mire a víz megfagyott, habár mostanában elég hideg volt, úgyhogy lehet, hogy kevesebbet kellett várni – mondta Rolfes.

Porter bólintott.

– Addig pótolta a vizet, amíg a friss jég ugyanolyan magas nem lett, mint a régi. A tettesünk türelmes ember. Sokat kellett pepecselnie. – Odafordult a másik nyombiztosítóhoz. – Szükségünk lesz erre a jégre. Arra is, ami a lány fölött van, és arra is, ami néhány centivel a négyzeten kívül van. Elképzelhető, hogy belefagyott egy nyom. A tettes elég sokáig gubbasztott itt.

A nyombiztosító először tiltakozni akart, azután kelletlenül bólintott. Tudta, hogy a nyomozónak igaza van.

Porter ránézett a túlsó parton magasodó fák sűrű tömegére.

– Azt nem értem, hogy miért nem oda rejtette el a holttestet. Kicipelte a nyílt terepre, kivágta a léket, azután megtöltötte vízzel, megvárta, amíg befagy… Ezzel rengeteg kockázatot vállalt. Átvihette volna a testet azon a hídon, azután letehette volna valahol ott, és csak tavasszal találták volna meg, amikor elkezdődik a tereprendezés. Ehelyett órákat töltött azzal, hogy elhelyezze a vízben a lányt, ráadásul egy forgalmas környék közelében. Megkockáztatta, hogy elkapják. De miért? Talán azt a látszatot akarta kelteni, hogy a lány sokkal korábban került a vízbe, mint valójában? Tudnia kellett, hogy erre rá fogunk jönni.

– A hullák nem lebegnek – jegyezte meg Nash. – Legalábbis pár napig biztosan nem. Nézd csak meg azt a lányt! Tökéletes állapotban van. Még mindig nem értem, hogy miért lebeg.

Porter végighúzta az ujját a négyzet szélén, és megállt az egyik apró négyzetnél, amelyik mellette volt. Közelebb hajolt a jéghez, és megnézte oldalról a lányt.

– Ez hihetetlen!

– Mi az?

Rolfes is lehajolt.

Porter végighúzta az ujját a jégen a lány válla fölött. Amikor megtalálta, amit keresett, megfogta Rolfes kezét, és odatette. A nő szeme elkerekedett, amikor megérezte a dudort. Azután a másik oldalon is kitapogatta.

– Úgy akadályozta meg, hogy a lány elsüllyedjen, hogy rátett valamit a lékre, valószínűleg egy deszkát, azután egy kötél segítségével hozzákötözte a lányt a válla magasságában, mielőtt befagyott volna a friss víz. Miután végzett, elvágta a kötelet. Még mindig lehet érezni a dudorokat a jégben. A kötél tartja fenn a lányt, és ha közelebb hajolnak, a megfelelő szögből a kötél is látszik.

– Azt akarta, hogy megtalálják a lányt? – kérdezte Clair.

– Azt akarta, hogy emlékezetes legyen a látvány, ha megtalálják – mondta Porter. – Keményen megdolgozott azért, hogy úgy tűnjön, mintha a lány hónapok óta lett volna a vízben, habár valószínűleg csak néhány napja van itt. Ki kell derítenünk, hogy miért.

– Ez a fickó szórakozik velünk – közölte Rolfes nyombiztosító. – Eltorzítja a helyszínt, hogy illeszkedjen egy történetbe.

Az ember két legerősebb ösztöne az önfenntartás és a félelem. Porter nem feltétlenül akart találkozni egy olyan emberrel, akiből mind a kettő hiányzik.

– Szedjétek ki onnan a lányt! – adta ki végül az utasítást.

2
PORTER

ELSŐ NAP, 23:24

– Felmegyek veled, ha szeretnéd.

Porter háza előtt parkoltak a Wabashon. Nash folyamatosan gázfröccsöket adott, nehogy Connie leálljon. Rettenetesen hideg volt az éjszaka.

Porter megrázta a fejét.

– Menj haza, és pihend ki magad! Reggel majd ott folytatjuk, ahol abbahagytuk.

A nyombiztosítók láncfűrészek segítségével felvágták a jeget a lány körül, azután hordozható darabokra törték, vödrökbe pakolták, és visszavitték a laborba, hogy megvizsgálják. A lány holttestét a hullaházba küldték azonosítás céljából. Porter felhívta Tom Eisley-t, aki megígérte, hogy másnap korán be fog menni, és felhívja Portert, amint kiderült, hogy ki az áldozat. Az őrmesterek átkutatták a parkot, de egyelőre semmit sem találtak. Clair a helyszínen maradt, és megnézte a park bejáratánál elhelyezett kamera felvételeit. Nem tudta pontosan, hogy mit keres, és Porter csupán annyit tudott tanácsolni neki, hogy valami szokatlant keressen három hétre visszamenőleg, főleg a sötétedés utáni időszakban. A park alkonyatkor bezárt, és utána sötétségbe borult. Csak a legforgalmasabb részeken voltak lámpák, ezért a lagúna partja például nem volt megvilágítva. Valószínűleg ritkán fordult elő, hogy valaki sötétedés után ment oda.

– Ami korábban történt, amikor a park felé mentünk… – kezdte Porter, de Nash a szavába vágott:

– Nem kell megmagyaráznod. Semmi gond.

Porter leintette.

– Mióta Heather meghalt, keveset alszom. Minden egyes alkalommal, amikor belépek a lakásba, üresnek érzem. Arra számítok, hogy kilép az egyik szobából vagy belép az ajtón néhány szatyorral a kezében, de ez sohasem történik meg. Nem szeretek ránézni az ágy másik oldalára, mert üres. Nem akarom a fogkeféjét látni a fürdőszobában, de képtelen vagyok kidobni. A ruháival is ez a helyzet. Egy héttel ezelőtt elkezdtem dobozokba pakolni őket, hogy odaadjam egy jótékonysági szervezetnek. Miután beletettem az első blúzt a dobozba, abba kellett hagynom. Amikor elővettem a ruháit, megtöltötte a levegőt az illata, és egy darabig úgy éreztem, mintha még mindig velem lenne. Tudom, hogy túl kellene lépnem rajta, de képtelen vagyok rá. Legalábbis egyelőre.

Nash megszorította a társa vállát.

– Meg fogod tenni, amint eljött az ideje. Senki sem sürget. És tudnod kell, hogy ránk mindenben számíthatsz. – Nash piszkálni kezdte a kormány felrepedezett műbőr borítását. – Talán az segítene, ha elköltöznél innen. Ha keresnél magadnak egy új helyet az újrakezdéshez.

Porter megrázta a fejét.

– Arra képtelen lennék. Közösen találtuk ezt a lakást. Ez az otthonom.

– Akkor talán el kellene utaznod valahová – javasolta Nash. – Rengeteg szabadságod van.

– Igen, talán.

Porter felpillantott az épület homlokzatára.

Nem fog elköltözni innen. Egy darabig még biztosan nem.

A Chevy ajtaja hangosan nyikorgott, amikor Porter meghúzta az ajtókilincset és kiszállt.

– Jézusom! Nagyon hideg van.

– Ideje elővenni a jégeralsót és a whiskyt.

Porter kétszer megkopogtatta az autó tetejét.

– Ha szánnál rá egy kis időt, remek gép lenne belőle.

Nash elmosolyodott.

– Hétkor találkozunk a főhadiszálláson, rendben?

– Rendben.

Azután Nash elhajtott.

Porter megvárta, amíg elkanyarodik az út végén, azután belépett az épület keskeny folyosójára, és közben gondosan kikerülte a lépcsőre fagyott kutyakakacsomagokat. Elhaladt a postaládák előtt, és elindult felfelé a lépcsőn. Már nem kedvelte a lifteket, és csak akkor használta őket, ha nem volt más választása.

Amikor belépett a lakásba, azonnal megcsapta az orrát a többtucatnyi kiszállított étel szaga. A konyhaasztalon tornyosuló pizzásdobozok voltak a legrosszabbak, amelyekből romlott sajt és régi pepperoni bűze áradt.

Porter felakasztotta a kabátját az egyik szék háttámlájára, azután belépett a hálószobába, és felkapcsolta a villanyt.

Az ágyat és a két éjjeliszekrényt betolta a szoba távolabbik sarkába.

Azt a falat, ahol korábban az ágy állt, több száz fotó, feljegyzés, Post-it címke és kivágott újságcikk borította. Némelyiket egy zsinór kötötte össze egymással. Miután a zsinór elfogyott, Porter fekete filctollat használt.

Minden ezen a falon volt, amit a 4MGY-ről, illetve Anson Bishopról, illetve Paul Watsonról tudott. A névnek nem volt jelentősége, mivel mind a három ugyanazt a személyt takarta. A régi bűncselekményeiről is sikerült bővebb részleteket kiderítenie, de elsősorban azt szerette volna megtudni, hogy hová ment Bishop, miután megszökött.

A szoba sarkában egy laptop volt a földön. Porter felnyitotta a tetejét, és szemügyre vette a képernyőt. Google-értesítések segítségével szűrte ki a Bishoppal, Watsonnal illetve a 4MGY-vel kapcsolatos információkat az internetről. Nem értett a számítógépekhez, de ez az alkalmazás nagyon egyszerű volt. Minden egyes alkalommal, amikor valamelyik név felbukkant a neten, egy értesítést küldött Porter e-mail címére. Néha órákig tartott, mire Porter átrágta magát az összes információn, és bejelölte a falra erősített világtérképen azokat a helyeket, ahol állítólag Bishopot látták. A nagyobb városokról külön térképe volt.

Négy hónapja gyűjtögette az adatokat.

A térképek tele voltak tűzve színes rajzszögekkel. A piros azokat a helyeket jelölte, ahol Bishopot látták, a kék azokat, ahol az adott újságíró dolgozott, a sárga pedig azokat, ahol valaki eltűnt vagy ahol Bishop módszeréhez hasonlóan gyilkoltak meg valakit. Rengetegen utánozták a módszerét. A legtöbb rajzszög Chicagóban gyűlt össze, de Brazíliában és Moszkvában is volt belőlük néhány.

Porter elővett egy sárga rajzszöget, és beletűzte a Jackson Parkba Chicago térképén.

– Ella Reynolds. 2015. január 22-én tűnt el, és valószínűleg 2015. február 12-én találták meg – dünnyögte halkan.

Semmi sem utalt arra, hogy a 4MGY volt az elkövető, de a rajzszög ott marad, amíg nem győződött meg erről.

A szempillája elnehezült a fáradtságtól.

Rettenetesen fájt a feje.

Leült a szoba közepére, és elkezdte átnézni az aznapi Google-értesítéseket. Összesen 159 volt belőlük.

Két órával később, amikor megcsörrent a telefonja, először nem akarta felvenni, de végül meggondolta magát. Bizonyára okkal keresik éjjel fél kettőkor.

– Porter – mondta a telefonba.

– Jó estét, nyomozó! Sophie Rodriguez vagyok az Eltűnt Gyermekektől. Clair Norton adta meg a számát.

– Mit tehetek magáért, Ms. Rodriguez?

A vonal végén egy darabig csönd volt.

– Megint eltűnt egy lány. Ide kell jönniük a társával.

3
PORTER

MÁSODIK NAP, 2:21

Kiderült, hogy az ide egy szürke mészkőépület Bronzeville-ben, a King Drive-on.

Rodriguez nem közölt részleteket a telefonban, csupán annyit mondott, hogy az eset összefüggésben van azzal a lánnyal, akit a parkban találtak, és hogy Portert érdekelni fogja a dolog.

Porter leparkolt a padka mellett, Nash Chevyje mögött, átverekedte magát a járda szélére tornyozott hóbuckán, azután bekanyarodott a sarkon, és felment a lépcsőn a ház bejáratához. Nem kellett bekopogtatnia, mert az ajtó előtt posztoló őrmester felismerte, és beengedte. Nash és egy ismeretlen nő a bejárattól balra nyíló nappaliban ült a kanapén. Nash mellett egy őszes hajú, sportos férfi állt, aki a negyvenes évei végén járhatott. Gyapjúzakót és farmert viselt. Egy másik nő, aki bizonyára a felesége lehetett, szintén a kanapén ült, és egy összegyűrt zsebkendőt szorongatott a kezében.

Amikor Porter belépett, a feleség mellett ülő nő felállt.

– Porter nyomozó? Sophie Rodriguez vagyok az Eltűnt Gyermekektől. Köszönöm, hogy eljött. Tudom, hogy késő van.

Porter kezet fogott vele, azután körbenézett a szobában.

Ezek a szürke mészkőépületek a huszadik század elején épültek. Ezt a házat olyan gondosan újították fel, hogy minden eredeti volt benne. Még a szőnyeg is annak látszott, habár lehet, hogy csak egy alapos műgonddal elkészített utánzat volt. A helyiségben antik bútorok álltak.

A férfi, aki Nashsel beszélgetett, kezet nyújtott neki.

– Dr. Randal Davies vagyok, ő pedig a feleségem, Grace. Nagyon köszönöm, hogy eljött hozzánk az éjszaka közepén.

A férfi a kanapé mellett álló szék felé intett.

Porter nemet mondott.

– Hosszú volt az este. Azt hiszem, inkább állok.

– Akkor esetleg megkínálhatom egy kávéval?

– Igen, köszönöm. Feketén tökéletes lesz.

Dr. Davies kimentette magát, és kilépett a folyosóra.

Porter ránézett Rodriguezre, aki visszaült a kanapéra.

– Valamivel éjfél után érkezett be hozzánk Mrs. Davies hívása – mondta Rodriguez. – A lánya ma este nem jött haza.

Mrs. Davies felpillantott. A szeme duzzadt volt és vörös.

– Lili egy belvárosi galériában dolgozik. Csütörtökönként iskola után rögtön oda megy, és zárás után taxival jön haza. Tizenegykor zárnak, és fél tizenkettőre mindig haza szokott érni. Amikor késésben van, küld egy SMS-t. Tudja, hogy az apjával aggódunk érte, ezért mindig üzen. Megbízható fiatal hölgy, ez az első munkahelye, és tudja, hogy aggódunk érte… – Megtörölgette a szemét a zsebkendővel. – Mivel háromnegyed tizenkettőig nem hallottam felőle, felhívtam, és azonnal bekapcsolt a hangposta. Azután felhívtam a galériát, és beszéltem a főnökével, Ms. Edwinsszel. Azt mondta, hogy Lili nem ment be dolgozni. Többször is megpróbálta felhívni, de mindig a hangposta jelentkezett. Ki sem csöngött a telefonja. Tudom, hogy ez azt jelenti, hogy ki van kapcsolva, és ez nem jellemző Lilire. Sohasem kapcsolja ki a telefonját. Tudja, hogy aggódom érte. Azután felhívtam a legjobb barátját, Gabbyt…

– Gabbynak mi a vezetékneve? – kérdezte Porter.

– Deegan. Gabrielle Deegannek hívják. Már megadtam az elérhetőségét a társának.

Miközben ezt mondta, Rodriguezre nézett. Porter nem javította ki.

Mrs. Davies folytatta:

– Gabby azt mondta, hogy egész nap nem látta. Nem ment be az iskolába, és nem válaszolt az SMS-eire. Szeretném, ha tudná, hogy ez nem jellemző Lilire. Kitűnő tanuló, és utoljára negyedik osztályban hiányzott az iskolából, amikor bárányhimlős lett. – Mrs. Davies elhallgatott, és alaposan szemügyre vette Portert. – Maga az a nyomozó, aki a 4MGY-t üldözte… Istenem! Maga szerint ő kapta el a lányunkat? Ezért van itt?

A nő szemét elfutották a könnyek.

– Ez nem a 4MGY műve – igyekezett megnyugtatni Porter, habár nem volt biztos a dolgában. – Pillanatnyilag nincs okunk azt feltételezni, hogy a lányukat elrabolták.

– Magától nem tűnne el.

Porter megpróbált témát váltani.

– Melyik iskolába jár?

– A Wilcox Akadémiára.

Dr. Davies visszatért, és átnyújtott Porternek egy gőzölgő csésze kávét, azután leült a felesége mellé a kanapéra.

– Tudom, hogy mi jár a fejében, de a társainak már elmondtuk, hogy Lilinek nincs barátja. Egyetlen napot sem hiányozna az iskolából, és a munkahelyéről sem. Imádja azt a galériát. Történt vele valami. A telefonján be van kapcsolva a Find My iPhone alkalmazás, de a mi telefonunk nem fér hozzá az adatokhoz. Felhívtam az Apple-t, és azt mondták, hogy a telefon ki van kapcsolva. A lányunk sohasem kapcsolná ki a telefonját.

Nash megköszörülte a torkát.

– Mrs. Davies, elmondaná Porter nyomozónak, hogy mit viselt Lili, amikor utoljára látták?

A nő bólintott.

– A kedvenc piros színű Perro kabátját, fehér sapkát, fehér kesztyűt és sötét színű farmert. A hidegebb napokon csak az iskolában öltözött át az egyenruhájába. Ma reggel bejött a konyhába, és elbúcsúzott tőlem, mielőtt elindult. Az a kedvenc kabátja. A Barneysban vette az első fizetéséből. Nagyon büszke volt rá.

Rodriguez lebiggyesztette az ajkát.

Porter hallgatott.

4
PORTER

MÁSODIK NAP, 3:02

– Ez hogyan lehetséges?

– Megmutathatnánk nekik a kabátról készült fotót, hátha felismerik – javasolta Nash.

Porter megrázta a fejét.

– Nem mutathatjuk meg nekik egy halott lány fotóját.

Mind a hárman Daviesék háza előtt álltak, és a leheletük jeges köd formájában lebegett körülöttük.

– Az lehetetlen, hogy valakinek elég ideje volt arra, hogy elrabolja Lili Daviest, feladja a ruháit Ella Reynoldsra, azután eltemesse a lányt a jég alá a parkban. Ez lehetetlen. Erre nem lett volna elég ideje. – Porter toporogni kezdett. A hőmérséklet egy számjegyű lehetett. – Ez azt jelenti, hogy a tettes napközben ment ki a tóhoz, amikor a park nyitva volt. Valaki meglátta volna.

Nash fontolóra vette a dolgot.

– Ilyen időben a park jóformán üres. Az volt az egyetlen kockázatos művelet, amikor elcipelte a holttestet az autójától a tóhoz. Csak az vett volna észre valami szokatlant, aki odament volna hozzá. Távolról csupán egy ártalmatlan fickónak látszott, aki a lagúna partján üldögél. Esetleg lékhorgászik. Ha egy horgászbotot is vitt magával, akkor senkinek sem tűnt fel.

– Tekintsünk el egy pillanatra a kivitelezéstől! – mondta Rodriguez. – Engem elsősorban az érdekel, hogy miért csinálta.

Porter és Nash egymásra nézett. Mind a ketten tudták, hogy a sorozatgyilkosok esetében nincsenek miértek, és a motivációjukat általában senki sem értette saját magukon kívül. És annak dacára, hogy eddig csak egy áldozat volt, ha az eltűnt lány kapcsolatban állt a meggyilkolt lánnyal, elképzelhető, hogy egy sorozatgyilkossal van dolguk.

– Ella Reynolds és Lili Davies ismeri egymást? – kérdezte Porter Rodrigueztől.

Rodriguez megrázta a fejét.

– A szülei csak a televízióból ismerték a nevét.

– Fel kellene keresnünk Lili barátnőjét, Gabbyt – vetette fel Porter. – Lili mikor indult el az iskolába?

Rodriguez belepillantott a jegyzeteibe.

– Negyed nyolckor.

Nash lehunyta a szemét, és számolni kezdett.

– Ez azt jelenti, hogy tizenkét óra telt el Lili eltűnése és Ella holttestének felfedezése között.

– Nézzenek oda! Milyen jól számolsz! – mondta Porter, és elvigyorodott.

– Ha ez ugyanannak a fickónak a műve, akkor gyorsan dolgozik. Hatékony – mondta Nash.

Porter ismét Rodriguez felé fordult.

– Sophie, igaz?

A nő bólintott.

– Menjen vissza a házba, és kutassa át Lili szobáját! Valami szokatlant keressen! Kapcsolja be a számítógépét, és olvassa el a levelezését és a dokumentumait! Keressen egy naplót vagy fényképeket… Ha talál valamit, azonnal hívjon fel! Derítse ki, hogy Lili milyen útvonalon járt iskolába! Gyalog ment vagy autóval? Egyedül szokott menni vagy a barátaival? Érti?

Rodriguez beleharapott az ajkába.

– Mit jelent ez az egész Lili szempontjából?

Porter erre a kérdésre egyelőre nem akart válaszolni. Odafordult Nashhez.

– Menjünk, ébresszük fel Eisley-t!

5
PORTER

MÁSODIK NAP, 4:18

A Cook Megyei Orvosszakértői Intézet és a hullaház a West Harrison Streeten volt, Chicago belvárosában. Ilyenkor még gyér volt a forgalom, és az épület előtti parkolóhelyek is többnyire üresen álltak. A biztonsági őr álmosan felpillantott rájuk az asztala mögül, és biccentett egyet.

– Írják be a nevüket!

Porter beírta, hogy Burt Reynolds, azután odaadta a csíptetős táblát Nashnek, aki ráírta, hogy Dolly Parton, azután visszaadta a táblát a biztonsági őrnek, és elindultak az előcsarnok hátsó végében sorakozó liftek felé. Porter nem kedvelte a lifteket, de pillanatnyilag képtelen lett volna több emeletet lépcsőzni.

Miután balról a második lift megérkezett, gyorsan belépett Nash után, nehogy meggondolja magát, azután megnyomta a harmadik emelet gombját.

– Dolly annak idején igazi bombázó volt.

– Még mindig az – felelte Nash. – Szívesen elvinném egy autós moziba.

– Felejtsd el! Nem adom kölcsön az autómat.

– Haha!

A lift megállt, és az ajtók kinyíltak. A folyosó üres volt.

Tom Eisley az asztalánál ült. Amikor a két nyomozó belépett, felpillantott rájuk, azután folytatta az olvasást.

Porter arra számított, hogy morogni fog a korai időpont miatt, de tévedett.

– Látta már valamelyikőtök az óceánt?

Porter és Nash egymásra nézett.

Eisley becsukta az asztalán lévő könyvet, és felállt.

– Nem fontos. Még én sem tudom biztosan, hogy mit jelent ez az egész.

– Ha jól sejtem, a lánnyal vagy elfoglalva.

Eisley felsóhajtott.

– Megteszem, ami tőlem telik. Azóta melegítjük a testét, mióta behozták. Nem volt egészen megfagyva, de jóval alacsonyabb volt a hőmérséklete a normálisnál. Nem lesz könnyű megállapítani a halál időpontját.

– Az okát már tudod?

Eisley kinyitotta a száját, mintha mondani akart volna valamit, de végül meggondolta magát.

– Még nem, de néhány órán belül az is kiderül. Nyugodtan várjátok meg az eredményt, ha gondoljátok.

Mielőtt a nyomozók válaszolhattak volna, Eisley eltűnt a boncterem ajtaja mögött.

Nash odabiccentett Porternek.

– Úgy tűnik, ez még eltart egy darabig.

Porter belerogyott az egyik műanyag székbe, és a szemhéja elnehezült a kimerültségtől.

6
PORTER

MÁSODIK NAP, 7:26

– Uraim!

Porter kinyitotta a szemét, és beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy Eisley irodájában van, a hullaházban. Egészen lecsúszott a sárga, műanyag széken, és a furcsa póztól megfájdult a nyaka. Nash Eisley asztalánál ült, és a feje egy halom dokumentumon nyugodott.

Eisley felemelt egy vastag orvosi könyvet az asztalról, azután elengedte. A könyv nagyot csattant az asztalon, és Nash azonnal felegyenesedett a székben. Az állán végigfolyt a nyál.

– Mi a…?

– Chicago büszkeségei a munka frontján – viccelődött Eisley. – Gyertek utánam!

Porter felpillantott a falon lévő órára. Majdnem fél nyolc volt. Három óra telt el azóta, mióta ideértek.

– A fenébe is! Nem akartam elaludni – dünnyögte.

Elővette a zsebéből a telefonját. Három nem fogadott hívása volt Clairtől, de üzenetet nem kapott.

Eisley az irodája végében lévő dupla szárnyú ajtón keresztül bement a boncterembe, a két nyomozó pedig követte. Mind a ketten kivettek egy kesztyűt az ajtó melletti falra erősített dobozból.

Ezen a helyen visszhangzottak a zajok.

Porternek mindig ez volt az első gondolata, amikor belépett a terembe. A falon és a padlón lévő, bézs színű csempe miatt itt mindennek más volt a hangzása. A következő dolog, amit érzékelt, a hőmérséklet volt. Sejtelme sem volt, hogy hány fok lehet a teremben, de mindig úgy érezte, mintha húsz fokkal hidegebb lenne, mint a másik szobában. Libabőrös lett a tarkója és megborzongott. A harmadik dolog, amit képtelen volt megszokni, a szag volt. Nem volt büdös, legalábbis ma nem, de a teremben erőteljes szag terjengett. Az ipari tisztítószerek erős szaga igyekezett elnyomni egy másik szagot, amelyre Porter nem is akart gondolni.

A neoncsövek vakítóan világítottak a fejük fölött, és a fényüket visszaverték a rozsdamentes acélból készült tárolószekrények. A terem közepén, a boncasztal fölött egy kerek műtőslámpa égett, az asztalon pedig a tóból kihúzott test hevert.

Eisley lecsukta a lány szemét.

Mint az alvó Hófehérke.

Valamivel távolabb Porter megpillantott egy elektromos takarót és négy lámpát.

Eisley követte a nyomozó pillantását.

– Szerencsénk volt. Rövid ideig volt a vízben, ráadásul a fagyszint alatt. Ha megfagyott volna, napokig kellett volna várni a boncolásra. Így viszont néhány óra alatt sikerült annyira felmelegítenem, hogy munkához láthassak.

– Nem nyitottad fel – állapította meg Nash. – Nem úgy néz ki, mintha munkához láttál volna.

– Nem is sejted, hogy a test mennyi mindent elárul, ha az ember tudja, hogy mit keressen – felelte Eisley. – Csak holnap tudom felnyitni, mert még mindig túlságosan hideg. Ha túl gyorsan melegítem fel, a sejtek megrongálódhatnak. Bizonyos kérdésekre azonban így is választ kaphatunk. Veletek ellentétben én nem tétlenkedtem. – Megsimogatta a lány haját. – Beszélt hozzám, én pedig meghallgattam.

– A frászt hozod rám, doki – jegyezte meg Porter.

Eisley elmosolyodott, azután ellépett az asztal mellől.

– Elmondjam nektek, hogy mit találtam?

– Az nagyszerű lenne.

Eisley az asztal hosszabbik oldalához lépett, és felemelte a lány kezét.

– A hideg víz remek tartósítószernek bizonyult. A vízihulláktól nehéz ujjlenyomatot venni. Mivel felpüffednek, kinyúlik a bőrük, és vissza kell fordítani a folyamatot, hogy azonosíthassuk őket. Ezt körülbelül úgy kell elképzelni, mint amikor megráncosodik a bőrünk a kádban.

– Én általában zuhanyozni szoktam – közölte Porter.

Eisley figyelmen kívül hagyta a megjegyzését.

– A fagypont közeli hőmérséklet miatt az ujjlenyomatok tökéletes állapotban vannak, és ez a tavaszi olvadásig így is maradt volna. – Óvatosan visszatette a lány kezét az asztalra, az oldala mellé. – Két órával ezelőtt kaptam meg az eredményt. Ez a lány valóban Ella Reynolds, aki három héttel ezelőtt tűnt el.

Porter felsóhajtott. Erre számított, de lehangoló volt más szájából hallani.

– Mi a helyzet a halál időpontjával és az okával?

– Mint mondtam, a hideg víz miatt nehéz megállapítani a halál időpontját. Pillanatnyilag csak annyit tudok mondani, hogy legalább huszonnégy órája halott, de legfeljebb két napja. Remélem, hogy miután megvizsgáltam a máját és a többi belső szerveit, pontosabb válasszal tudok szolgálni – felelte Eisley. – Segítenétek megfordítani?

Porter és Nash egymásra nézett, azután Nash hátrált egy lépést. Annak dacára, hogy gyilkossági ügyekkel foglalkozott, irtózott a hulláktól.

Porter megfogta a lány lábát, Eisley pedig a vállát, és közös erővel megfordították.

Eisley végighúzta az ujját a lány hátán lévő, sötét csíkon.

– Ez a kötél nyoma, amivel a jég alá kötözték. A színe alapján a halála után erősítették rá, de nem sokkal, különben nem lenne ilyen jól látható, főleg a vastag kabát miatt.

Eisley a lány ruhái felé biccentett, amelyek egy rozsdamentes acélból készült asztalkán hevertek.

Nash odament, megfogta a piros kabátot, és átkutatta a zsebeit.

– Találtál valamit a ruhákon, ami a személyazonosságára utal?

– Ezek nem az ő ruhái, igaz?

Porter odafordult Eisley-hez.

– Erre magadtól jöttél rá, doki?

– Nem voltam biztos benne, de sejtettem, hogy így van. Túlságosan szűkek voltak rá. Normális körülmények között ezt arra fogtam volna, hogy a test felpüffedt, de mivel ez a lány hideg vízben volt, furcsának találtam a dolgot. Az alsóneműje és a farmerja legalább egy mérettel kisebb volt a kelleténél. Nem tartottam valószínűnek, hogy beléjük préselte magát, mert nagyon kényelmetlen lett volna. Nézd meg a sapkát! – mondta, és az asztalka felé intett. – A címkén van két betű, valószínűleg egy monogram.

Nash letette a kabátot, megkereste a sapkát, azután kifordította.

– L. D. Kissé megfakult, de egyértelműen ez áll rajta.

– Lili Davies – mondta Porter.

– Igen, valószínűleg.

– És ő kicsoda? – kérdezte Eisley.

– Egy másik lány, aki tegnap tűnt el – felelte Porter.

– Ezek szerint az a valaki, aki megölte ezt a lányt, egy másik lány ruháit adta rá?

– Úgy tűnik.

– Hűha!

– Mi a helyzet a halál okával? – kérdezte Porter. – A test érintetlennek látszik. Nincsenek rajta sebek, sem fojtogatásra utaló nyomok.

Eisley arca azonnal felderült.

– Nos, ezt bizonyára különösnek fogjátok találni.

– Hogyan halt meg?

– Megfulladt.

Nash felvonta a szemöldökét.

– És mi ebben a különös? A vízben találtuk meg.

Porter felemelte a kezét.

– Az előbb azt mondtad, hogy a kötelet a halála után erősítették rá. Most arra célzol, hogy még élt, amikor az a fickó beletette a vízbe?

– Nem, akkor már halott volt. Először megfulladt, azután beletették a vízbe. – Eisley odalépett a mikroszkóphoz, amely egy magasított asztalon állt. – Nézzetek bele! – mondta, és az eszközre mutatott.

Porter odament, és belenézett az okulárba.

– Mit kellene látnom?

– Amikor behozták, sikerült ledugnom egy csövet a tüdejébe, és vizet szívtam ki belőle. Azt a vizet.

Porter összeráncolta a homlokát.

– Mik azok a foltok, amik benne úszkálnak?

Eisley elvigyorodott.

– Az, barátom, só.

– Sós vízben fulladt meg?

– Pontosan.

Nash meglehetősen ostoba arcot vágott.

– Chicagóban vagyunk… A legközelebbi óceán legalább ezer kilométerre van innen.

– Az Atlanti-óceán van a legközelebb – mondta Eisley. – Egész pontosan Baltimore. És körülbelül ezer kilométerre van innen.

Porter telefonja megcsörrent. Ránézett a kijelzőre, azután fogadta a hívást.

– Helló, Clair!

– Visszajöttél a szabadságról? Legalább egy tucatszor hívtalak.

– Háromszor hívtál.

– Szóval működik a telefonod – állapította meg Clair. – Mindig fel kell venned a telefonodat, ha egy nő keres, Sam. Ha fütyülsz rájuk, ők is fütyülni fognak rád.

Porter vágott egy grimaszt, azután lassan átsétált a helyiségen.

– A hullaházban vagyunk Eisley-vel. Megerősítette, hogy a lagúnában talált holttest valóban Ella Reynolds. Ezenkívül, úgy tűnik, hogy Lili Davies ruháit viselte.

– Ki az a Lili Davies?

Porter azt hitte, hogy beszámolt Clairnek a másik eltűnt lányról, de most rájött, hogy nem így történt. A parkban beszéltek egymással utoljára. Alvásra volt szüksége. Megbízhatatlanul működött az agya.

– Találkozzunk a főhadiszálláson fél óra múlva! Be kell avatnunk egymást a részletekbe.

– Rendben van – mondta Clair. – Meg sem kérdezed, hogy miért hívtalak?

Porter lehunyta a szemét, és beletúrt a hajába.

– Miért kerestél, Clair?

– Találtam valamit a park bejáratánál lévő kamera felvételein.

– Harminc perc múlva találkozunk a főhadiszálláson. Ott mindent megbeszélünk. Hozd magaddal Klozt!

7
LILI

MÁSODIK NAP, 7:26

– Kérsz egy pohár tejet?

Lili Davies először csak a férfi hangját hallotta, azután megpillantotta a tulajdonosát is.

Lassan és halkan beszélt, és minden egyes szót gondosan kihangsúlyozott, mintha alaposan elgondolkodott volna azon, hogy mit mondjon, és csak azután szólalt volna meg. Kissé pösze volt. Nem tudta tisztán kimondani az sz-et a kérsz-ben.

A férfi körülbelül öt perccel ezelőtt jött le a pincébe. A lépcsőfokok panaszosan nyikorogtak a súlya alatt. De miután leért a lépcső aljára, mozdulatlanná dermedt. Az árnyékok miatt Lili csak a körvonalait látta.

Azt azonban így is meg tudta állapítani, hogy ez egy férfi, nem egy fiú.

A tartása, a széles válla és a légzése arról árulkodott, hogy ez egy férfi, és nem az egyik fiú az iskolából. Ezek szerint nem arról van szó, hogy az egyik ismerőse gonosz tréfát űz vele. Valóban elrabolták. Ez a férfi valóban elrabolta.

Lili nagyon szeretett volna tejet inni.

Olyan száraz volt a torka, mint a homok.

És éhes is volt.

Halkan morgott a gyomra, ami szintén erre emlékeztette.

Ennek ellenére hallgatott. Egy szót sem szólt, hanem még jobban behúzódott a sarokba. A háta nekipréselődött a nyirkos falnak. Szorosabbra húzta magán a büdös, zöld színű paplant. Az anyag puha érintése miatt biztonságban érezte magát. Olyan érzése volt, mintha az anyja ölelő karjában lenne.

A férfi legalább egy órára eltűnt. Lili arra használta ezt az időt, hogy megpróbálja kideríteni, hol van. Tudatosan leküzdötte a félelmét. Nem volt hajlandó félni. Ez egy probléma volt, és Lili nagyszerű problémamegoldó képességgel rendelkezett.

Egy régi ház pincéjében volt.

Ezt onnan tudta, hogy az ő házuk is régi volt, és emlékezett rá, hogy nézett ki a pince, mielőtt a szakemberek nekiláttak a felújításnak. A plafon alacsony volt, a padló pedig egyenetlen. Mindennek penészszaga volt, és nyüzsögtek benne a pókok. Minden sarok és kiszögellés tele volt régi és új pókhálókkal, és mindenfelé pókok szaladgáltak. Amikor a kivitelezők megérkeztek hozzájuk, kibelezték a pincét, kiegyenlítették a padlót, leszigetelték a falakat, azután bevakolták és lefestették őket. Ez távol tartotta a pókokat. Legalábbis egy darabig.

A barátnője, Gabby, egy új házban lakott, amelyik két éve épült, és az ő pincéjük egészen máshogy nézett ki. A plafon magas volt, a padló sima, és az egész helyiség világos volt és levegős. Leraktak egy szőnyeget, vittek le bútorokat, és egy vidám hangulatú nappalit csináltak belőle a család számára. A régi házak pincéjéből nem lehetett vidám hangulatú nappalit csinálni, függetlenül attól, hogy mennyi munkát és pénzt öltek bele. Vissza lehetett szorítani a nedvességet, ki lehetett egyenlíteni a padlót, és ki lehetett festeni a falakat, de a pókok mindig visszatértek. A pókok ragaszkodtak a lakhelyükhöz.

Ebben a pincében pókok voltak.

Lili nem látta őket onnan, ahol ült, de tudta, hogy a feje fölött vannak, és ki-be mászkálnak a padló csupasz tartógerendái között. Ezer szemmel figyelték őt, miközben a hálójukat szőtték.

A férfi adott neki ruhákat, de azok nem az ő ruhái voltak.

Amikor a zöld paplanba csavarva magához tért a földön, azonnal rájött, hogy meztelenre vetkőztették, és magára hagyták ebben a ketrecben. Az idegen ruhák a feje mellett tornyosultak, gondosan összehajtogatva.

Egyik sem volt jó rá. Legalább néhány számmal nagyobbak voltak a kelleténél, de felvette őket, mert nem volt más választása, mert még így is jobbak voltak a zöld paplannál. Végül azonban a zöld paplanba is becsavarta magát.

Egy halványan megvilágított, nyirkos pincében volt. Pontosabban egy dróthálóból készült ketrecben egy halványan megvilágított, nyirkos pincében.

A ketrec a padlótól a plafonig ért, és a darabjait összehegesztették egymással. Olyan volt, mint egy kutyakennel. Ezt onnan tudta, hogy Gabbyéknak volt egy Dakota nevű huskyja, és nekik is egy ilyen kennelük volt az udvaruk végében. A Home Depotban vásárolták, és Lili és Gabby végignézte, ahogyan Gabby apja összerakja. Körülbelül egy óráig tartott, de Gabby apja nem hegesztette össze a darabokat egymással.

Amikor a zöld paplanba csavarva felállt, és végighúzta az ujjait a fémből készült, vastag rudakon, kitapogatta az illesztéseket, mert emlékezett rá, hogy Gabby apja hogyan rakta össze a kennelt, és nagyon elkeseredett, amikor megtalálta a göcsörtös forrasztásokat. A ketrec elején lévő kapun két lakat is volt, egy felül, egy pedig alul. Amikor megrázta, jóformán meg sem mozdult. Az egész építményt belecsavarozták a betonpadlóba. Biztonságosan állt, és Lili ide volt bezárva.

– Innod kellene valamit. Erősnek kell lenned ahhoz, ami ezután következik.

Lili hallgatott. Nem volt hajlandó megszólalni. Ha beszélt volna vele, azzal hatalmat adott volna neki, és esze ágában sem volt ezt tenni. Ez a férfi semmit sem érdemel tőle.

A lépcső teteje felől erős fény áradt. Valószínűleg nyitva volt az ajtó. A férfi mozdulatlanul állt a lépcső alján.

Beletelt egy kis időbe, mire Lili szeme hozzászokott a fényhez.

A férfi azonban láthatatlan maradt. Csupán egy árnyék volt a sok közül.

– Fordulj meg! Fordulj szembe a hátsó fallal, és csak akkor fordulj vissza, ha azt mondom, hogy lehet! – adta ki az utasítást a férfi.

Lili nem mozdult. Az izmai megfeszültek.

– Kérlek, fordulj meg!

A férfi hangja kedves volt, szinte könyörgött.

A lány megfogta a paplan sarkát, és még szorosabbra húzta törékeny teste körül.

– Fordulj már meg, a rohadt életbe! – üvöltötte a férfi, és a hangját visszaverték a falak.

Lili vett egy mély lélegzetet, és hátrált egy lépést. Majdnem megbotlott.

Azután megint csönd lett.

– Kérlek, ne bosszants fel! Nem szeretek kiabálni.

Lili érezte, hogy a szíve hevesen lüktet a mellkasában. Bumm, bumm, bumm.

Hátrálni kezdett, és amikor a háta hozzáért a falhoz, kényszerítette magát, hogy megforduljon.

Hallotta, hogy a férfi, az élő árnyék, közelebb megy hozzá. Volt valami furcsa a járásában. Miután letette az egyik talpát, a másikat odacsúsztatta mellé, mintha bicegett volna vagy húzta volna a lábát.

Lili erőt vett magán, és lehunyta a szemét. Nem akarta megtenni, de mégis megtette. Azért hunyta le a szemét, hogy képes legyen a hangokra összpontosítani. Hogy maga előtt lássa őket.

Először kulcscsörgést hallott, azután a lakat jellegzetes kattanását – mintha a felső lett volna –, azután a másik is kattant egyet. Hallotta, hogy a férfi leakasztja őket, azután eltolta a reteszt, és kinyitotta az ajtót.

A lány rezzenéstelenül várta, hogy mi következik ezután.

Arra számított, hogy a férfi meg fogja érinteni vagy el fogja kapni hátulról, de nem így történt. Ehelyett azt hallotta, hogy becsukja az ajtót, eltolja a reteszt, és visszateszi a lakatokat.

Azután a csoszogó léptek eltávolodtak a ketrectől.

– Most már megfordulhatsz.

Lili engedelmeskedett.

A férfi megint a lépcső előtt állt, és elnyelte a sötétség.

A ketrecben egy pohár tej állt. A vízcseppek végiggördültek a pohár oldalán.

– Nincs benne kábítószer – mondta a férfi. – Azt akarom, hogy ébren legyél.

8
PORTER

MÁSODIK NAP, 7:56

– Mindjárt utánad megyek. Még be kell néznem valahová – mondta Nash, amikor kiléptek a liftből a Michigan Avenue-n lévő kapitányság pincéjében.

Nash elindult jobbra a folyosón, és eltűnt a mosdó ajtaja mögött. Porter balra ment.

Miután Bishop megszökött, a szövetségiek bekapcsolódtak a nyomozásba, és ők irányították az embervadászatot. Porter ekkor még betegszabadságon volt, de Nash beszámolójából az derült ki, hogy a főhadiszállást is el akarták foglalni. Nash először az elbűvölő modorát vetette be, azután fenyegetőzni kezdett, és végül átzavarta a betolakodókat a folyosó túlsó oldalán lévő szobába, amelyben furcsa szag terjengett. Azóta körülbelül olyan civilizáltan léteztek egymás mellett, mint Észak- és Dél-Korea.

Az FBI-szobában sötétség uralkodott.

Porter megvárta, amíg Nash mögött becsukódik az ajtó, azután lenyomta a kilincset.

Az ajtó nyitva volt.

Porter körbenézett, azután belépett. Nem kapcsolta fel a villanyt.

Hat szemgolyó.

Hét áldozat. Nyolc, ha Emoryt is beleszámolja.

A tudatalattija közölni akart vele valamit.

Odalépett a két fehér táblához, és szemügyre vette az áldozatok fényképeit. Az ismerős arcok visszanéztek rá, gyanútlan mosolyuk örökre megmaradt egy boldog pillanatban. Azokban az utolsó percekben a 314 West Belmont tizenegyedik emeletén Bishop előadta az érveit, kiteregette a kártyáit. Nagyon büszke volt a terve sajátos logikájára.

– Ezek az emberek megérdemlik a büntetést – mondta Porternek.

És ebben igaza volt. Mindegyik áldozata valami szörnyűséget követett el, valami olyasmit, amiért büntetés jár. De nem őket kapta el, hanem a gyerekeiket. Először fájdalmat okozott nekik, azután megölte őket, hogy a szülők örökké szenvedjenek. Ezek a lányok nem azért haltak meg, mert elkövettek valamit, hanem azért, amit az egyik családtagjuk követett el. Ezeknek a gyönyörű, fiatal lányoknak azért kellett meghalniuk, hogy megfizessenek valaki más bűnéért.

Porter odalépett az első táblához, és végighúzta az ujját Calli Tremell fotóján. Ő volt Bishop első áldozata. Húszéves volt, és 2009. március 15-én rabolták el. Klozowski sohasem mulasztotta el megjegyezni, hogy ő volt Bishop első áldozata, miután4MGY lett belőle. Bishop alapos volt, és kidolgozottak voltak a módszerei, és ez a minta arra utalt, hogy korábban is gyilkolt, és évek alatt fejlesztette tökélyre a technikáját. Túlságosan profi volt ahhoz, hogy kezdő legyen, és rettenetes volt az a gondolat, hogy létezik odakint egy ilyen ember, aki folyamatosan gyilkol, és végül eljut idáig… Ha ez a lány volt a 4MGY első áldozata, akkor Porter inkább bele sem akart gondolni, hogy Bishop honnan indult. A napló betekintést nyújtott az életébe, de az nem volt elég. Porter csupán egyetlen pillantást vetett a függöny mögé, mielőtt Bishop újra leengedte.

Calli Tremell szülei kedden jelentették be a lányuk eltűnését. Csütörtökön megkapták a fülét, szombaton a szemét, a következő kedden pedig a nyelvét. Mindegyiket egy fekete zsinórral átkötött, fehér dobozba csomagolták, a címet kézzel írták rá, és nem volt rajtuk ujjlenyomat. Bishop sohasem hagyott ujjlenyomatokat maga után.

Három nappal az után, hogy az utolsó doboz megérkezett, egy futó megtalálta a lány holttestét az Almond Parkban. Ráültették az egyik padra, a kezéhez pedig hozzáragasztottak egy kartont, amelyen a NE CSELEKEDJ ROSSZAT! felirat szerepelt. Porter és a csapata addigra felderítette Bishop módszerét, és a tábla igazolta az elméletüket.

A második áldozatnál arra is rájöttek, hogy Bishop esetében minden a Ne cselekedj rosszat! körül forog. Elle Borton 2010. április 2-án tűnt el, több mint egy évvel az első áldozat után. Porter csapata az Eltűnt Gyermekektől vette át az ügyet, amikor a lány szülei bejelentették, hogy megkapták postán a lányuk fülét. Amikor egy héttel később megtalálták a lány holttestét, a nagymamája 2008-as adóbevallása volt a kezében. Miután utánanéztek a dolognak, kiderült, hogy a nagymama 2005-ben meghalt. Matt Hosman, aki gazdasági bűncselekményekkel foglalkozott, kiderítette, hogy Elle apja, aki egy nyugdíjasotthon igazgatója volt, egy tucatnyi elhunyt lakó nevében igényelte vissza az adót. Bishop az apja bűneiért ölte meg a huszonhárom éves Elle Bortont.

Amikor megértették a 4MGY motivációját, górcső alá vették Calli Tremell családját, és kiderült, hogy a lány anyja pénzt mosott abban a bankban, ahol dolgozott, és az elmúlt tíz évben több mint hárommillió dollárra tett szert.

Porter lépett egyet jobbra, és ránézett a harmadik fényképre. Missy Lumax, 2011. június 24. Az apja gyerekpornóval kereskedett. Susan Devoro apja hamis gyémántokat árult az ékszerüzletében. Ő volt a negyedik áldozat. 2012. május 3-án tűnt el. Az ötödik áldozat, Barbara McInley, tizenhét éves volt. 2013. április 18-án tűnt el. A nővére hat évvel korábban halálra gázolt egy gyalogost, és Bishop Barbarát büntette meg. Allison Crammer bátyja illegális bevándorlókat foglalkoztatott a floridai édességboltjában. Ő volt a hatodik. 2013. november 9-én tűnt el. Még csak tizenkilenc éves volt. Néhány hónappal később a huszonkét éves Jodi Blumington következett. 2014. május 13-án tűnt el. A 4MGY azért ölte meg, mert az apja kokaint szállított az egyik kartellnek.

Az utolsó fotón szereplő lányt Porter jól ismerte. Vele személyesen is találkozott, és ő volt az egyetlen, aki nem halt meg. A tizenöt éves Emory Connorst tavaly novemberben rabolták el. Elvesztette az egyik fülét, és több napig raboskodott, de Bishop nem ölte meg. Valószínűleg megölte volna, de Porter megtalálta. Legalábbis az újságok ezt írták. Porter azonban pontosan tudta, hogy Bishop szándékosan hagyta életben. És azt is tudta, hogy Bishop szándékosan intézte úgy, hogy találkozzanak egymással. El akarta mondani Porternek, hogy miért csinálja, hogy mi motiválja, azután megölte Talbotot, Emory apját, és eltűnt.

Talbot volt a legnagyobb gazfickó az összes közül. Annak ellenére, hogy Bishop elrabolta Emoryt, végül Talbotot is megbüntette. Megcsonkította, azután belelökte egy liftaknába. Az apát megölte, a lány életét pedig megkímélte.

Emory örökölte az apja milliárdjait, mivel Talbot halála miatt életbe lépett a végrendelete egyik passzusa, amelyhez sok évvel korábban Emory anyja ragaszkodott.

Emory életben maradt, Bishop pedig elkerülte a büntetést.

Hat szemgolyó.

Porter a 4MGY áldozatainak fotóit bámulta.

Hét lány meghalt, egy kiszabadult.

Anson Bishopnak novemberben sikerült beszivárognia Porter csapatába, mégpedig úgy, hogy nyombiztosítónak adta ki magát. Amikor beavatták az ügy részleteibe, sorra megmutatták neki a 4MGY korábbi áldozatait is, miközben Emoryt keresték. Bishop figyelmesen hallgatta őket, és úgy szívta magába az információkat, mintha akkor hallotta volna őket először. Porter gyakran felidézte magában azt a pillanatot. Valami olyasmit keresett, amiből rájöhetett volna Bishop valódi személyazonosságára, de semmit sem talált. Bishop valószínűleg rendkívül elégedetten szemlélte ezt a táblát, miközben kifelé úgy tett, mintha megdöbbent volna, és őszinte érdeklődést mutatott. Okos kérdéseket tett fel, és nem vont le messzemenő következtetéseket. Porter bizonyos szempontból csodálta az önuralmát. Amikor utoljára találkoztak a Belmonton, Bishop alig várta, hogy beavathassa Portert a részletekbe. Valószínűleg ugyanezt a késztetést érezte, amikor ránézett erre a táblára, és amikor megtudta, hogy a rendőrség mennyit tud az áldozatairól.

Ugyanakkor elejtett néhány megjegyzést, és néhány részletnél leragadt.

Porter lehunyta a szemét, és felidézte azt a napot. Felidézte Bishop szavait.

Emlékezett rá, hogy Bishop felhívta a figyelmüket az információk hozzáférhetőségére. Azt javasolta, hogy derítsék ki, hogy kinek lehetett tudomása ezekről a bűncselekményekről, és onnan haladjanak visszafelé. Ez azonban nem vezetett volna sehová, mert végül kiderült, hogy Talbotnak volt tudomása az összes bűncselekményről, és Bishop tőle szerezte be az információkat. A dátumokra is felhívta a figyelmüket, és azt állította, hogy a gyilkos egyre gyorsabban dolgozik. Ebben igaza volt, de sohasem derült ki, hogy ez miért történt így. Abban a stádiumban azt hitték, hogy a 4MGY meghalt, és arra összpontosítottak, hogy megtalálják Emoryt.

És volt még valami. A hajszín.

Porter emlékezett rá, hogy Bishop leragadt Barbara McInley fotójánál. Ő volt az egyetlen szőke áldozat. Bishop anomáliának nevezte. Az egyetlen szőke a csinos barnák között. Megkérdezte, hogy a lányokat megerőszakolták-e, és azt is, hogy volt-e fiútestvérük. Azután valami olyasmit mondott, hogy: „Ha az áldozatok felének volt fiútestvére, és azt feltételezzük, hogy a gyilkos véletlenszerűen választotta ki az áldozatait, akkor miért mindig a lányokat választotta? Ennek biztosan van valami oka.” Porter úgy vélte, hogy a 4MGY egyszerűen csak azért választotta a lányokat, mert őket könnyebb volt irányítani, és kevésbé kellett arra számítani, hogy visszatámadnak.

Hat szemgolyó.

Hét halott lány.

Porter szemügyre vette Barbara McInley fotóját. Bishop azért büntette meg, mert a nővére halálra gázolt egy gyalogost, és elmenekült a helyszínről. Bishopot leginkább McInley érdekelte, amikor beavatták az ügy részleteibe. Csak nála ragadt le. Porter szinte maga előtt látta, ahogyan megkopogtatta az ujjával a fényképét, és közben lázasan dolgozott az agya.

A folyosó felé fordította a fejét, de nem hallott közeledő lépteket.

A bal oldali fal mellett egy asztal állt, amelyen aktákkal teli dobozok tornyosultak. Abban volt minden, amit a 4MGY-vel kapcsolatban kiderítettek. Az egyik dobozon piros filctollal az állt, hogy Áldozatok. Porter ráismert a saját kézírására. Átvágott a szobán, levette a doboz tetejét, és addig kotorászott benne, amíg megtalálta Barbara McInley aktáját. A lány nevét szintén ő írta fel a dossziéra.

Ezek az ő aktái voltak. Az ő csapatának az aktái. Nem az FBI-é.

– Kapják be!

Porter belecsavarta az aktát a kabátjába, visszatette a dobozra a tetejét, azután odament az ajtóhoz. Miután meggyőződött arról, hogy a folyosó üres, kiosont a szobából, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Végigment a folyosón, belépett a főhadiszállásra, és felkapcsolta a neonokat.

– Már azt hittem, hogy szabadságot vett ki – jegyezte meg Stewart Diener különleges ügynök.

Nash asztalánál ült, feltette a lábát, és a telefonját babrálta.

Porter azt remélte, hogy a huzat összeborzolja a férfi gondosan elválasztott haját. De nem volt ekkora szerencséje.

9
PORTER

MÁSODIK NAP, 7:59

Porter egyenesen Diener szemébe nézett.

– Találtunk egy holttestet, és egy másik lány is eltűnt. Egész éjjel fent voltam. Mit akar?

Vajon Diener egész idő alatt itt volt?

– Az egész város tudja, hogy mivel töltötte az éjszakát – mondta Diener, azután odacsúsztatta Porter elé a Chicago Tribune reggeli számát:

a 4mgy visszatért, és elrabolja a lányainkat?

A cikkhez Emory fotóját csatolták, aki lehajtott fejjel sétált az utcán. A cikk és a fotó az első oldalon szerepelt. A cikk alatt még két fénykép volt. Az egyik egy távoli felvétel volt a Jackson Parkban lezajlott helyszínelésről, a másikon pedig Daviesék háza szerepelt.

Diener felállt, odalépett Porterhez, és az újságra mutatott.

– A cikkben név szerint is megemlítik Ella Reynoldsot és Lili Daviest.

– Ez hogy lehet? Semmit sem közöltünk a sajtóval. Alig néhány órája találkoztam Lili Davies szüleivel.

Diener vállat vont.

– A kiváló csapata egyik tagjának felvágták a nyelvét.

– Ez nevetséges – dünnyögte Porter, azután átfutotta a szöveget.

A cikk említést tett a Jackson Park lagúnájában talált holttestről, és azt sugallta, hogy valószínűleg Ella Reynolds az, aki korábban eltűnt. A riporter azt is leírta, hogy nem sokkal ezután egy másik lánynak is nyoma veszett. Lili Davies tegnap elindult az iskolába, de nem érkezett meg. Végül sorra vette a 4MGY korábbi áldozatait, és arra a következtetésre jutott, hogy Anson Bishop kénytelen volt változtatni a módszerén, miután majdnem elkapták.

– Mit keres itt ez a seggfej? – kérdezte az ajtóból Nash.

Porter a magasba emelte a Tribune-t.

– Meghozta az újságot.

Nash odament hozzájuk, és felakasztotta a kabátját arra a székre, amelyen az imént Diener ült. Azután lesöpört egy láthatatlan szöszt az ügynök válláról.

– Örömmel látom, hogy a pályamódosításon gondolkodik. Ha jól viselkedik, iskola után elviszem a Walmartba, és választhat magának egy szép biciklit, hogy több körzetet is be tudjon járni.

Porter ledobta az újságot Nash asztalára, és rámutatott a lagúna és a ház fotójára.

– Ez nem Bishop. Óriási felelőtlenség a részükről, hogy elméleteket gyártanak, és azt állítják, hogy ő volt az. Kizárólag az a céljuk, hogy minél több újságot eladjanak.

– Miért olyan biztos ebben? – kérdezte Diener. – Talán Bishop valóban változtatott a módszerén, ahogyan ők állítják.

– A sorozatgyilkosok sohasem változtatnak a módszereiken, és ezt maga is tudja. Az a kézjegyük.

Diener vállat vont.

– Bishop nem egy szokványos sorozatgyilkos. Az összes áldozata egy gondosan kitervelt bosszúhadjárat része volt. Amikor Talbotot megölte, a hadjárat lezárult. Talán úgy tervezte, hogy utána nyugdíjba vonul, de rájött, hogy még mindig vonzódik a fiatal lányokhoz. Miután képtelen volt uralkodni magán, elkapta Ella Reynoldsot, és miután vele végzett, Lili Davies következett. – Diener elindult az ajtó felé. – Ha hátrálnak egy lépést, és távolabbról szemlélik a dolgot, rá fognak jönni, hogy ennek van értelme.

Porter ledobta a kabátját az asztalra. Barbara McInley aktája még mindig bele volt csavarva. Hevesen vert a szíve.

– Ez a fickó pusztán csak egy mozgatható sakkfigura – jegyezte meg morcosan Nash.

– Hallottam! – kiáltotta a folyosóról Diener. – Ha tévednek, és azok a lányok valóban a 4MGY áldozatai, akkor őket is át kell adniuk nekünk.

– A másik fickó valamivel jobb nála – mondta Porter. – A társa… hogy is hívják? Stool vagy Drool vagy Mule?[3]

– Poole. Frank Poole. Ő is csak egy bábu, mint az összes többi abban a szobában. Látod, mit kellett elviselnem?

Nash éppen be akarta csapni az ajtót, amikor belépett Clair egy iPaddel a kezében. Kloz szorosan mögötte lépdelt, és három dobozt egyensúlyozott a laptopján.

– Segítenél?

Nash levette a legfelső dobozt, és odavitte az asztalához.

– Ne vidd túl messzire! – figyelmeztette Kloz. – Egész héten ki kell tartaniuk.

– Mi van benne? – kérdezte Porter.

– Három tucat fánk arról az új helyről, amelyik most nyitott az utca végén – közölte Clair. – Ez a kis gazfickó az asztalfiókban gyűjtögette őket, de elmagyaráztam neki, hogy a nagylelkűség csodálatos erény.

Kloz kuncogni kezdett.

– Azt mondtad, hogy ha nem hozom le őket, szétküldesz egy körlevelet, amibe beleírod, hogy a fiókomban rejtegetem őket. Nem hagyhattam ott a dobozokat őrizetlenül azoknak a dögkeselyűknek. Egy perc alatt felzabálták volna az összes fánkot. És csak tizennyolc van belőlük. Hat darab van a dobozokban, nem tizenkettő.

Nash kinyitotta annak a doboznak a tetejét, amelyikre lecsapott, és elkerekedett a szeme.

– Jézusom! Ezek gyönyörűek.

Porter magához vette a második dobozt, és leült az asztalához. Clair magához vette az utolsót.

– Hé! – kiáltotta Kloz. – Azok az enyémek!

– Miért ilyen kicsik? – kérdezte tele szájjal Porter.

Clair kivette az egyik fánkot a dobozából, és a magasba emelte. Oreo-morzsák borították.

– Azért, mert ez gourmet. Szívesen rajzolnék idézőjeleket a levegőbe, de sajnos foglalt a kezem. Kicsire csinálják őket, ráfogják, hogy ez kibaszottul menő kaja, és kétszer annyit kérnek érte, mint egy hagyományos fánkért. Ha nem lennének ilyen finomak, a saját kardjukba dőlnének, de ezek a cuki kis falatkák egyszerűen mennyeiek. Minden egyes harapás után érzem, hogy egyre nagyobb lesz a fenekem, de nem érdekel.

Kloz leült a szokásos helyére, a tárgyalóasztal mellett lévő fémasztalhoz. Ráfektette a tenyerét az asztallapra, és vett egy mély lélegzetet, miközben elvörösödött a feje.

– Rendben van. Mindannyian kaphattok egyet. De csak egyet!

– Lehet, hogy már négyet megettem – mondta Nash. Letörölte a szájáról a kulináris nyomokat, azután ránézett a két maradék fánkra. – A többit pedig megtartom.

Tíz perccel később az összes doboz üres volt, és csak egy epermázas fánk maradt. Porter érezte, hogy dolgozni kezd benne a cukor. Felállt, odasétált az egyetlen táblához, amelyik a háromból megmaradt, és felírta a tetejére, hogy ELLEN REYNOLDS.

– Ella Reynoldsnak hívják – jegyezte meg Nash.

Porter felmordult, azután letörölte a keresztnevet a kézfejével, és odaírta a helyére, hogy ELLA.

– Oké. Mit tudunk?

– Ella Reynolds eltűnését január 22-én jelentették be, és tegnap találtuk meg, február 12-én – kezdte a beszámolóját Clair. – A megfagyott holttest a Jackson Park lagúnájában volt, a jég alatt.

– Nem volt megfagyva – szúrta közbe Nash. – Legalábbis nem teljesen. Eisley ezt mondta. A lagúna viszont be volt fagyva.

– Igen, elnézést – mondta Clair. – A park gondnoka szerint a lagúna január 2-án fagyott be teljesen, húsz nappal a lány eltűnése előtt. Ezenkívül találtam valamit a kamera felvételein, amit feltétlenül meg kell néznünk, miután aktualizáltuk a táblát.

Porter bólintott.

– Amikor Ellát megtaláltuk, nem a saját ruháit viselte, hanem feltehetően Lili Daviesét, egy másik lányét, aki szintén eltűnt. – Felírta a lány nevét a táblára, azután visszatért Ella oszlopához. – Ellát akkor látták utoljára, amikor egy fekete kabátban leszállt a buszról, kétsaroknyira a házuktól, a Logan Square közelében, körülbelül húsz kilométerre onnan, ahol megtaláltuk. Azt hiszem, biztonsággal kijelenthetjük, hogy a tettes úgy rendezte be a lagúnánál lévő helyszínt, mintha Ella teste hetek óta lebegett volna a vízben, ami képtelenség, ha valóban Lili ruháit viselte.

Nash felállt az asztala mellől, odament a tábla előtt lévő tárgyalóasztalhoz, és leült mellé.

– De vajon miért? Keményen megdolgozott azért, hogy berakja Ella holttestét a jég alá, ennek ellenére Lili ruháit adta rá, amiből egyértelműen kiderül, hogy mikor rejtette oda a testet. Ennek nincs semmi értelme.

– Számára van értelme – jegyezte meg Porter. – Minden egyes részletnek van értelme. Ennek is…

Porter beírta Ella neve alá, hogy SÓS VÍZBE FULLADT.

– Ugye csak viccelsz? – kérdezte Kloz.

– Eisley azt mondta, hogy sós vizet talált a lány tüdejében és a gyomrában – felelte Porter. – Majdnem biztos benne, hogy a halál oka fulladás volt.

– Megfulladt – ismételte meg Clair. – Sós vízben.

– A legközelebbi óceán körülbelül ezer kilométerre van innen – tette hozzá Nash.

– Fel kell kutatnunk a helybéli akváriumokat és akvarisztikai üzleteket – mondta Porter. – Szinte biztosra veszem, hogy a tettes nem utazott el az óceánhoz. Az nem fért volna bele az idejébe.

Clair megcsóválta a fejét.

– Túl keveset aludtam ahhoz, hogy ezt felfogjam.

– Azt hiszem, mindannyiunkra ráférne egy kiadós alvás – helyeselt Porter. – Mit tudunk a másik lányról, Lili Daviesről?

Nash kinyitotta a jegyzetfüzetét.

– A szülei Dr. Randal Davies és Grace Davies. A legjobb barátnője Gabrielle Deegan. A Wilcox Akadémiára jár. Az anyja látta utoljára, és elmondása szerint Lili egy piros, steppelt, kapucnis Perro kabátot viselt, ezenkívül fehér sapka, fehér kesztyű, sötét színű farmer és rózsaszínű edzőcipő volt rajta. Tegnap reggel elindult az iskolába, de nem ért oda, ami azt jelenti, hogy valószínűleg február 12-én reggel rabolták el. Az anyja határozottan állította, hogy az iskolába indult negyed nyolc körül. A tanítás tíz perccel nyolc előtt kezdődik, és Lili gyalog járt.

– Egyedül szokott menni? – kérdezte Porter.

Nash bólintott.

– Az anyja azt mondta, hogy az iskola csak négysaroknyira van, ezért Lili egyedül szokott menni.

Kloz vetett egy szomorú pillantást az üres fánkosdobozokra, azután felnézett a táblára.

– Elég közel lakik az iskolához. A tettesnek kevés ideje volt arra, hogy elrabolja.

Clair leült Nash mellé.

– Amennyiben azt feltételezzük, hogy egyenesen az iskolába ment, amit nem tudhatunk biztosan. Lehet, hogy útközben összetalálkozott az egyik ismerősével, és beült az autójába. Tudom, hogy közel lakott az iskolához, de én is gyalog jártam iskolába, és állandóan ezt csináltam. Az autós és a gyalogos diákok általában a parkolóban szoktak bandázni becsengetés előtt.

– Bejöhetek?

Mind a hárman felkapták a fejüket. Sophie Rodriguez állt az ajtóban. Porter megállapította, hogy ugyanaz a rozsdabarna kardigán van rajta, amelyet Davieséknél viselt. Valószínűleg ő sem jutott haza.

– Egész nyugodtan – felelte Porter. – Foglaljon helyet! Éppen azt vesszük sorra, hogy mit tudunk.

– Hé, Sam! – mondta Kloz, miközben alaposan szemügyre vette a nőt. – Ugye, emlékszel, hogy mi történt a legutóbbi alkalommal, amikor beengedtél egy idegent a klubszobába?

Clair megveregette a vállát.

– Majdnem négy éve ismerem Sophie-t. Kezeskedem érte.

Intett Sophie-nak, hogy üljön le mellé.

Sophie letette a táskáját az ajtó mellé, levette a kabátját, azután leült Clair mellé, és szemügyre vette a táblát.

– Tudom, hogy gyilkossági ügyekkel foglalkoznak, és Lili egyelőre eltűnt személynek számít, de a két eset egyértelműen összefügg egymással. Talán helyesen tennénk, ha összedolgoznánk, legalább addig, amíg ki nem derül, hogy mi folyik a háttérben.

– Isten hozott a csapatban, Sophie! – mondta Porter.

Nash vetett rá egy komor pillantást, de hallgatott.

Sophie körbehordozta a tekintetét a jelenlévőkön.

– Eddig én foglalkoztam Ella eltűnésével. Az ember mindig a legjobbat reméli, de negyvennyolc óra elteltével szinte biztosra vehető, hogy az adott gyermek elszökött vagy valami szörnyűség történt vele. Ezeknek a lányoknak jó családi hátterük volt, ezért a megérzésem azt súgta, hogy valami szörnyűség történt velük. Amikor megtudtam, hogy Ella Lili ruháit viselte, úgy éreztem, hogy beigazolódott a félelmem. Már csak abban reménykedem, hogy sikerül időben megtalálnunk Lilit.

– Megmutattad a ruhákról készült fotókat Lili szüleinek? – kérdezte Porter.

E-mailben küldte át őket Sophie-nak a hullaházból.

A nő bólintott.

– Az anyja megerősítette, hogy Lili ruhái. Azt mondta, hogy ő maga írta bele a lánya monogramját a sapkába.

Porter beírta Ella Reynolds neve alá, hogy LILI DAVIES RUHÁIBAN TALÁLTÁK MEG, azután ismét Sophie felé fordult.

– Mit tudsz még elmondani nekünk Elláról?

Sophie szemügyre vette a táblát.

– Néhány héttel ezelőtt, amikor eltűnt, bejártam az útvonalát. A buszmegálló kétsaroknyira van a házuktól, a Logan Square közelében, de a szülei azt mondták, hogy néha beült a Kedzie-n lévő Starbucksba, és ott csinálta meg a házi feladatát. Mind a két útvonalat végigjártam. Négy percbe telt, mire gyalog elértem a buszmegállótól a házukig, a Starbucks kilenc percre van a buszmegállótól, a házuktól pedig hét percre. A környék meglehetősen forgalmas, tele van emberekkel. Nem értem, hogy tudta valaki észrevétlenül elrabolni.

– Beszéltél a Starbucks menedzserével? – kérdezte Nash.

Sophie bólintott.

– Felismerte Ellát arról a fotóról, amit megmutattam neki, arra viszont nem emlékezett, hogy azon a napon járt-e ott. Mivel általában készpénzzel szokott fizetni, nem tudtam ellenőrizni a bankkártya-terheléseket.

– Vannak odabent biztonsági kamerák?

– Csak egy van, és a számítógép minden nap letörli a felvételeket. Nem tárolja őket. Mire odaértem, már nem volt meg az anyag.

Kloz megköszörülte a torkát.

– Talán vethetnék rá egy pillantást. Még nem találkoztam olyan biztonsági rendszerrel, amelyik valóban letörli az előző napi anyagot. Ha egy számítógéppel működtetett rendszerről van szó, akkor bizonyos darabok talán megmaradtak belőle, még akkor is, ha a menedzser azt hiszi, hogy a felvétel megsemmisült.

Porter bólintott, és felírta a táblára, hogy STARBUCKS FELVÉTELEK (1 NAPOS CIKLUS?) – KLOZ.

– Más egyéb?

– Átkutattuk a számítógépét és a levelezését, de semmi különöset nem találtunk – felelte Sophie. – Vele együtt a telefonja is eltűnt. Utoljára a Logan Square közelében lévő toronyhoz kapcsolódott, de a kapcsolat megszakadt négy perccel azután, amikor a busz menetrend szerint beért a buszmegállóba.

– Kloz?

Kloz már bólogatott, miközben a laptopjába jegyzetelt.

– Erre is vetni fogok egy pillantást.

Porter ismét Sophie felé fordult.

– Találtatok valamit Lili szobájában?

– Semmi rendhagyót. Rengeteg ruha volt szétdobálva. Semmi sem volt elrejtve a fiókokban, sem a matrac alatt. A tükörre egy fénykép volt felragasztva, amelyen Lili volt egy másik lánnyal. Az anyja azt mondta, hogy az a barátnője, Gabby. Az apja azt mondta, hogy laptopja és telefonja is volt, de egyiket sem találtuk meg a szobájában. Az anyja azt mondta, hogy mindkettőt magával vitte az iskolába. Benne voltak a hátizsákjában. – Egy pillanatra elhallgatott, és elolvasott egy üzenetet a telefonján. – Megpingeltük a telefonját, de ki volt kapcsolva. Most érkezett meg az eredmény. A házuk közelében lévő toronyhoz kapcsolódott utoljára. Huszonhét perccel hét után szakadt meg a kapcsolat, körülbelül nyolc perccel az után, hogy elindult otthonról.

– Kloz, nézd meg, hogy találsz-e valamit a közösségi oldalakon lévő adatlapjain és az e-mailjei között! – adta ki az utasítást Porter.

– Rajta vagyok – felelte Kloz.

Sophie elővett egy mappát a táskájából, és kiterítette a tartalmát az asztalon. Mindkét lányról volt fényképe.

– Ella és Lili hasonlít egymásra, ami vonzalomra vagy szexuális motivációra utal, de a halottkém azt mondta, hogy Ellát nem bántalmazták. Ennek ellenére egyelőre az a véleményem, hogy ez nem véletlen.

– Jó észrevétel. Megkaphatom őket? – kérdezte Porter, és a fotókra mutatott.

Sophie odaadta neki a fényképeket, és Porter felragasztotta őket a táblára.

– Lili hány éves?

– Tizenhét – felelte Sophie.

– Mindkét lánynak vállig érő, szőke haja van. Ellának kék szeme volt, Lilié zöld. Két év van közöttük. Ella melyik iskolába járt? – kérdezte Porter.