Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Rafael Salmerón

La cometa de Noah

2011, Gran Angular

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Varju Kata

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-212-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2011, Rafael Salmerón

© Hungarian translation 2024, Varju Kata

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A szüleimnek.

Susanának, mindenért.

Pablónak és Lucíának, szívem két felének.

1
Krakkó, 1939 augusztusának végén

Egy papírsárkány táncol az égbolton. Tiszta és világos lég, tökéletes szél, se túl erős, se túl gyenge. Az élénk színek világosan, szinte valószerűtlenül rajzolódnak ki a ragyogó és meleg, nyári égbolton. Néhány pillanatig nem létezik semmi más, csak az égbolt, a szél és a sárkány. De ez a pillanat is véget ér. A szél hirtelen elül és a sárkány immár az áramlattól megfosztva és holtan zuhan a mélybe. Noah a hirtelen véget érő álmok szomorú szótlanságával lép oda, hogy felvegye. Végtelen óvatossággal teszi, szinte dédelgetve a sárkányt, mintha a fából, vászonból és madzagból készült tárgy aprócska, földre zuhant madár lenne, vagy törött porcelán. Ismét felpillant az immár üres égboltra, se zene, se lélek rajta. Majd végül a macskaköves földre szögezi pillantását, és mérhetetlen lassúsággal, ólomsúlyú lábakkal elindul hazafelé.

Noah tudja, hogy ideje hazamenni. A nap már átbukott a delelőn, és neki haza kell érnie. Százszor, ezerszer is hallotta már, és ez a gondolat, ez az intés szinte úgy íródott az elméjébe, mint egy születésétől letörölhetetlen anyajegy. Még ha nem is hiszik el, még ha nem is veszik észre.

Cipője fatalpa hangosan zeng a macskaköveken, mintha egy széket húzna maga után a szabálytalan és repedésekkel teli talajon. És hirtelen újabb hangok kapcsolódnak ehhez az elsőhöz. Immár erősebben, biztosabban, világosabban hallatszanak; de egyre fenyegetőbben is. Nemcsak a macskaköves talaj öblös koppanásait hallani; hanem magas, gondtalan hangokat, nevetéseket és ütéseket is.

Három hosszú árny közeledik a kis Noah felé. A három árnyék három lengyel fiúhoz tartozik. Ténylegesen lengyelek. Krakkóban járunk ugyanis, Lengyelország történelmi szívében, és mindenkit, aki ott él, mindenkit, aki ott született, lengyelnek kellene nevezni; de nem így működik a világ. Noah Lengyelországban született, ahogy az apukája és a nagypapája is. A három gondtalan, széles, nyári léptekkel közeledő fiú számára Noah azonban nem lengyel. Noah zsidó. És ez mássá teszi őt. Sok tekintetben. Túl sok tekintetben.

– Nézd csak, Janek: a kis bipsi rejteget előlünk valamit – mondja az egyik rászegezett pillantással. Noah keze a háta mögött, erősen szorítja papírsárkányát, igyekszik elrejteni a három fiú elől. Nagyobbak nála, és Noah megrémül. Félelme azonban nem fizikai jellegű. Nem ütésektől vagy rúgásoktól tart. A megszégyenítés, a sértegetések és köpések sem ijesztik. A kis Noah csak a sárkányát félti. Elméjében, mely egyesek szerint különleges és egyedi, mások szerint viszont haszontalan és üres, csak egyetlen gondolat számára létezik most hely: hogy nehogy elvegyék, nehogy tönkretegyék.

– Láttad, Janek; a zsidrák nem akarja megosztani velünk a kincsét – mondja szinte szótagolva, az ajkát nyalva a szeplős és foghíjas oroszlán, védtelen és sarokba szorított áldozatát látva.

Az a bizonyos Janek Noah-hoz lép, majd alapos előkészület után az arcába köp. A fiú lehunyja szemét, és ha lehet, még erősebben szorítja a papírsárkányt a hátához, miközben a sűrű és meleg köpet végigcsorog az orrán.

– Nem kellene már otthon lenned, és a sok disznóságot csinálnod, amit szoktatok? – tudakolja az a bizonyos Janek, olyan közel hajolva Noah-hoz, hogy az érzi leheletében a füstölt hús és a savanyúkáposzta-leves szagát.

És hirtelen a kis Noah, még mindig behunyt szemmel, érzi, hogy valami, mintha egy harapófogó lenne az, egy gonosz farkas karma, megragadja a papírsárkányt és megpróbálja elragadni tőle. Ekkor kinyitja a szemét. Három pirospozsgás, faragatlan és ijesztő arc veszi körbe. Néhány pillanattal később pedig hat kar ragadja meg, üti és karmolja.

– Ereszd el, te büdös zsidó!

Egy ökölcsapás, egy rúgás…

Kicsavarják a karját. Noah nem bírja tovább, elengedi a papírsárkányt és a földre esik.

Hirtelen egy dühös és hatalommal bíró felnőtt kiáltása hangzik fel, aki sebesen közeledik. Dörgése visszhangzik a sikátor szűk falai között.

– Hagyjátok békén!

Ő az. Noah azonnal felismeri: a nagy és jó medve az, a hatalmas óriás, a barátja. A testvére, Joel.

Ahogy meglátják a megvadultan feléjük rohanó hatalmas testet, a pillantásban a biztos küzdelmet, ahogy meghallják a hangot, mely megsemmisíti beképzeltségüket és vagányságukat, a három fiú zsákmányát hátrahagyva kezd futni.

Joel végtelen óvatossággal használva hatalmas mancsait, felsegíti a földről a testvérét.

– Jól vagy, Noah? – kérdezi tőle, miközben töréseket és karmolásokat keresve végigtapogatja kis testét.

Noah azonban mit sem törődik a testével, csak a papírsárkányt keresi kétségbeesetten. Ott hever, a macskaköveken. Érintetlennek tűnik, egy darabban van. Nagy és élénk szeme alaposan megszemléli. Nem is hallja a testvére szavait:

– Nem megmondtam ezerszer… Soha ne menj egyedül… ilyen messzire otthonról…

Noah azonban nem hallja. Joel pedig tudja ezt. Tudja, hogy vissza fog térni ebbe a negyedbe, arra a mesterséges domboldalra, házak és fák kiterjedt paradicsomába, hogy újra meg újra a szélbe bocsássa papírsárkányát. Joel azonban így is erősködik, kénytelen; nem hagyhatja magára az öccsét csak azért, mert ilyen lehetetlen alak, ahogy az anyukája és a nővére magára hagyták, ahogy az édesapjuk is tette, bár ő egészen másképp. Azt is mondhatná, hogy az édesapja, Leopold Baumann, az órás, a zsidó, az ember az egész emberiséget magára hagyta a lehetetlensége miatt. Vagy talán, épp az ellenkezőjét kellene állítania: hogy az emberiség volt az, amely már jó ideje elhagyta Leopold Baumannt, az órást, a zsidót, az embert, amiért olyan lehetetlen.

Joel az égboltra pillant. A nap elkezdett lebukni. Későre jár. Sietniük kell, különben nem érnek haza időben. Még át kell kelniük a Visztulán, Kazimierzben pedig, Krakkó zsidó negyedében, szintén jó kis utat kell még megtenniük hazáig. És a péntek meg a sabbát senkire sem vár.

Joel megragadja testvérét, erősen fogja egyik kezét, mely annyira vékonyka és más, mint a saját, hatalmas, erős, sőt kissé durva mancsa. Olyan gyorsan gyalogolnak, hogy szinte futásnak érződik. Akadnak pillanatok, mikor Noah lába nem is éri a földet. Testvére olyan erővel húzza magával, ahogy a széllökés ragad fel egy falevelet. Már látják a Visztulán átívelő hidat, a túloldalon pedig Kazimierzet, a zsidó negyedet, ahol biztonságban érezhetik magukat. Majdnem mindig.

A boltosok és kereskedők sietősen zárják be boltjaikat. Mindenki az óráját lesi vagy az eget, mert a sabbát senkire sem vár. Joel és Noah pedig mindenkit megelőznek: férfiakat, időseket és fiatalokat egyaránt. Hosszú és sötét szakállak, kalapok, fekete felöltők… És a cipők sokaságának kopogása, a kiddusra és a boráldásra szomjasan, ahogy hazafelé tartanak, az asztalokhoz, a sabbátot ünnepelni, mely senkire sem vár.

Majdnem ütött már az óra, de már a közelben járnak. Feltűnik előttük a Jozefa és Jakuba utcák forgalmas sarka, csupán tucatnyi méterre az otthonuktól, az aprócska és nyugodt Ciemna utcában. Joel el tudja képzelni az annyiszor átélt jelenetet: az asztalt borító fehér lenabroszt, a szertartáshoz szükséges fonott kalácsot, melyet szeplőtelen kendő fed, a kiddushoz kikészített poharat, a két gyertyát és a gyufákat… És az ünnepre feldíszített asztal előtt az apjukat, fekete cipőjének orrába fúrt pillantással, magába mélyedve. A testvérüket, Hannát, legjobb ruhájában, ragyogóan. Édesanyjukat, aki a gyertyák meggyújtásának pillanatát várja, azután, hogy eltakarta szemét és belefogott az imádságba: „Báruch Átá Ádonáj Elohénu Melech HáOlám…”

Az édesanyjuk… Joel tudja, hogy mire gondolhat ideges, szinte a kirobbanás szélén álló anyjuk: „Nem fognak hazaérni… Már szinte itt az idő… Édes Istenem, Uram, áldott legyen a te neved, miért büntetsz így engem? Talán nem voltam jó leányod, talán nem voltam mindig jó feleség? Nem tarthattad volna meg, áldott öledben ezt a harmadikat, és nem hagyhattad volna meg nekem Joelt és Hannát? Nem, nem lehet az én hibám… Jaj, édes Istenem, áldott legyen a te neved. Leopold miatt lenne? Megbántott téged valami módon? Igen, csakis miatta lehet. Amilyen visszafogott, hallgatag, kimért. Bizonyára miatta van, nem lehet az én vétkem… Legalább szegény Noah nem kiabál, nincsenek rohamai, és be sem csinál. Legalább képes egyedül letolni a nadrágját… Mégis mit tehetnénk, ha ez Isten akarata, áldott legyen a neve…”

Joel tudja, hogy mire gondol az édesanyja, mert már ezerszer hallotta, hogy ismételgeti ugyanazt, szinte öntudatlanul, a sivatag ürességébe kiáltott imaként. Az sem érdekli, ha az apjuk is hallja a szavait. Leopold és Dora Baumann furcsán élnek együtt, mintha két párhuzamos világban lakoznának, melyek csak a fizikai szinten, a hétköznapi létben találkoznak össze.

Végre megérkeznek. A nyugodt és aprócska Ciemna utcába, csöndes és félénk kapualjukba. Rosemfeld úr, a játékárus, aki a másodikon lakik, hármasával szedi a lépcsőfokokat, még köszönni sem áll meg, hiszen a sabbát senkire sem vár.

Joel erős ökle kivételes szégyenlősséggel kopogtat a gyengécske ajtón. Szeretné, ha magától tárulna fel, ha varázslatként ott találhatná magát az asztal, a gyertyák, a barhesz előtt. Nem akarja hallani édesanyja korholásait, és nem akarja látni a pontosan mögötte, szoknyája védelmében meghúzódót testvérét, Hannát és szemében az őt hibáztató egyetértést. Nem akar már megint, ismét, testvére védelmezője, őrangyala lenni.

Az ajtó azonban nem tárul fel magától. Hanna szürkés szeme, pontosan, mint az édesanyjáé – mindenki ezt mondja – a „tudod, mi következik most” bizonyosságával vetül rá, így aztán nem szólnak egymáshoz. Joel enyhít a szorításon, mellyel Noah aprócska kezét markolja. Nem akarja ilyen erősen érezni ezt a védelmező ösztönt, nem akar folyamatosan a fal lenni, a sánc, mely elválasztja testvérét minden rossztól és szenvedéstől. Azonban mintha tűzzel-vassal égették volna belé mindegyiket. Talán pont azért, mert a szüleiben mintha nyomát sem látná ennek a két érzésnek, mintha a Teremtő úgy döntött volna, hogy ő, a fiatal, életerős és jól megtermett Baumann, ahelyett, hogy az utcán játszana, ahelyett, hogy a korabeli lányok közelségét keresné, ő hordozza a szívébe zárva ezt a szeretetet és ezt az ösztönt, mely a természet törvénye, Isten rendelése szerint nem őt illetné.

Az ünnepre megterített asztal előtt Leopold és Dora Baumann állnak. Az apja titkos, szinte észrevehetetlen pillantással. És édesanyja szürkés tekintettel, mely először Joel, majd utána Noah szemébe fúródik. Dora Baumann nem beszél. Vagyis talán inkább azt mondhatnánk, hogy szavait nem hallani. Megrágja őket, erős állkapcsa megőrli őket. Joel attól tart, hogy egyszer csak a szemébe köpi őket, vagy a testvére arcába, és hogy akkor a képükbe robbannak a szavak, és felégetik, felőrlik őket. A csöndet azonban semmi sem töri meg abban a pillanatban. Dora erős keze, mely annyira hasonló Joeléhez, és annyira más, mint Noah törékeny kezecskéje vagy az órás Leopold finom ujjai, ekkor gyufát fog, és a betanult, mechanikus mozdulatokkal meggyújtja a gyertyákat, megelevenítve a sabbát ismert szövegét:

Báruch átá Ádonáj

Elohéjnu melech háolám,

áser kidsánu bemicvotáv

vecivánu lehádlik

nér sel sábát kodes.

Áldott vagy Te, Örökkévaló Istenünk,

a Világ Királya,

ki megszentelt minket parancsolataival,

s meghagyta, hogy gyújtsuk

a szent szombat fényét!

– Ámen – felelik mind. Vagy szinte mind.

Ezek után Leopold Baumann, a Ciemna utca órása, ha csak néhány röpke pillanatra is, de Leopold Baumann, az apa lehet, aki a Talmud értelmében, ahogy mindig is tette, megáldja gyermekeit.

* * *

1932. október 19-én, a krakkói zsidó negyed, Kazimierz egyik félénk és visszafogott épületének aprócska szobájában jött világra Noah Baumann, Leopold és Dora Baumann harmadik fia. Kicsinek és laposnak született, mint egy megnyúzott nyúl; de fekete és hatalmas szemmel, mely olyan óriásira nyílt, hogy látni lehetett benne úgy az életet, mint a halált. Nem sírt. Sosem sírt, még akkor sem, mikor édesanyja, aki megpróbálta felkelteni aggasztó csöndjéből, hosszú órákon keresztül várakoztatta, mielőtt duzzadt és csordultig telt mellére helyezte volna. És amikor az idő múltával elérkezett a gőgicsélés, kiabálás és szótagok ismételgetésének ideje, a kis Noah akkor is a legmélyebb csöndbe burkolózott.

– Az Úr, áldott legyen az ő neve, elfeledte belé lehelni szent lélegzetét, nem adott neki sem szólást, sem értelmet – mondta a rabbi Leopold és Dora Baumann-nak.

Majd jött az orvosok sora. Nem találtak fizikai okot, mely gátolná a gyermek hallását vagy beszédét, így aztán mindegyikük rábukkant vagy rá akart bukkanni a saját magyarázatára:

– Nem kapott elég oxigént az agya a szülés alatt – biztosította őket aprócska szemüvege mögül Teitelbaum doktor, a Podgórska utcában található klinikáján.

– Majd akkor beszél, ha lesz valami fontos mondanivalója – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Finkelstein doktor, miközben összefonta két karját, mussolinisen, az olasz diktátor módjára felvetve az állát.

– A hangszálai elsorvadtak attól, hogy nem használta őket. Inhaláljon a reggeli első vizeletével – javasolta a kétes hírű Honig doktor, aki inkább volt kuruzsló, mint tudós. Sőt, valaki még azt is állította, hogy látta, amikor a klienseivel ősrégi, sötét, furcsa és mágikus rítusokat végzett.

De bármit tettek is vele, vagy bármit nem tettek, az a legkisebb hatással sem volt a kisfiúra. Így aztán követték a családtagok, barátok és ismerősök tanácsait, és tovább járták a Krakkóban fellelhető orvostudorokat.

– Talán majd ez…

– Talán majd az…

– Friss levegő és sok testmozgás…

– Ágynyugalom és éjszakai hideg priznicek…

Hónapokon keresztül jártak egyik orvostól a másikig, míg aztán a „kísérleti kezelés”, „Bécs”, „milliós költségek” szavak véget vetettek a hosszadalmas és hasztalan egészségügyi kanosszának.

– Legalább szegényke nem kiabál, rohamai sincsenek, és be sem vizel. És legalább egyedül le tudja tolni a nadrágját…

És Dora Baumann ezekkel a szavakkal hétköznapi ténnyé változtatta gyermeke rendellenességét, aggodalmát pedig lemondássá. És a kis Noah Baumann nevéhez örökre hozzákapcsolódott néhány jelző, melyek aszerint váltakoztak, ki emlegeti éppen: különleges, furcsa, torz, visszamaradott, nem normális, idióta.

2
1939. szeptember 1., Krakkó

Noah figyelmesen szemléli a néhány méterrel lejjebb található faleveleket. Odafent, a mesterséges domb tetejéről mintha eltűnt volna a szél. Podgórze háztetejeit, az ezüstösen csillogó Visztulát, a régi zsidó temetőt látni… A kilátás nagyszerű, Noah azonban egyáltalán nem törődik vele. Ő csak várakozik.

Várja a feszültséget, felkészülten, mint egy tapasztalt vadász, lábát szilárdan a földnek vetve. A levelek megmozdulnak, fúj a szél, Noah pedig azonnal reagál, fürgén, mint egy macska. A papírsárkány törékenyen és tökéletesen emelkedik a magasba. A fiú fekete pillantása is vele száll, útba igazítva a sárkányt. Aprócska keze erősen markolja a madzagot. Most enged, most visszahúz kicsit, ismét ráenged valamennyit. A szél félénk halacska; a sárkány a horog, az őt tartó madzag pedig a horgászzsineg. Noah játszik zsákmányával, táncol vele. Megsimogatja és legyőzi. Semmi más nem létezik a világon abban a pillanatban. És ha így nézzük, olyan aprócska, mégis oly hatalmas, biztos, mégis leheletfinom és határozott. Mi végre ezek a szavak? Mi végre a többiek, a város, a házak és az utcák? Mi végre a múlt? Vagy akár: mi végre a jövő?

Ekkor sötét alakzat bukkan fel. Furcsa madár ejt foltot a nyár végi égbolt ragyogó kékjén. És megjelenik egy újabb. És egy újabb. Noah száját tátva bámulja őket, képtelen megérteni, mi lehet az, ami így elrontja a levegőt, az eget, az ő világos és kis egét. Szegény Noah, nem tudja, nem érti. Jobban mondva, még szerencse, hogy fogalma sincs, mi egy bombázás, hogy fogalma sincs Németországról, sem a nácikról, sem Hitlerről, akik az országát támadják, a városát, a házát. Áldott legyen a kis Noah, aki nem érti, mit jelentenek azok a fura madarak, azok a repülők, a háború.

A szél azonban tudja, és mintha megijedne, rögtön el is rejtőzik. A sárkány súlyosan hull alá, mintha csak kőből lenne. Noah felszedi és hazatér.

Nem tudja, nem érti.

Talán a testvére, Joel, a jó óriás és jó barát, talán ő érti.

Podgórzéban, Kazimierzben, mindenfelé az eget bámulják. És minden házban, minden boltban, Krakkó-szerte, Lengyelország-szerte ugyanazt harsogják a rádiók:

„Kitört a háború! Fegyverbe, lengyelek! A hazáért!”

– Bátor katonáink kevesebb mint egy hét alatt kiűzik majd az átkozott németeket! – állítják egy néhányan, mámoros hazafiak, az utcákon, a kávézókban.

– Franciaország és Anglia nem fog eltűrni hasonló igazságtalanságot – mondja Rabinowich úr, miközben egyetlen vágással szeli le a borjúkarajt.

– Hát persze, hát persze – hagyja rá Baumann asszony. – És három kolbászt is kérek. Egy kilót.

– Néhány nap múlva ez a Hitler már Berlinben fog bujkálni, azért imádkozva, nehogy úgy négyeljék fel Németországot, mint egy áldozati üszőt – folytatja a hentes.

– Isten hallgasson magára, Rabinowich úr – suttogja a vénséges özvegy Hisselné, nagy fonott kosárba helyezve a rendelését, melyből egy kenyér és néhány zellerszár kukucskál ki. – Isten hallgasson magára.

– Ahogy mondom, Hisselné, ne aggódjon egy percet se. Lengyelországban erős és határozott férfiak vannak, akik megvédik majd magát – folytatja öntelten Rabinowich úr, hangosan döngetve a véres kötény alatt rejtőző mellkasát.

Baumann asszony elmosolyodik. Hát persze, Moshe Rabinowich erős és határozott ember. Nagy keze mellett, mellyel a hatalmas és éles kést markolja, bármilyen nő biztonságban érezhetné magát. Ő azonban… Jaj, micsoda szerencsétlen sors jutott neki, hogy azzal a szegény Leopolddal kell beérnie, aki olyan gyenge, olyan semmiség. Rabinowich úr azonban…

– Kér még valamit, Baumann asszony?

– Öhm… Igen… Nem, semmi mást, Rabinowich úr. Már nem lesz más.

Dora Baumann kinyitja a pénztárcáját és fizet a hentesnek. Majd széles mosollyal, tökéletes fogsorát kimutatva elköszön.

– Legyen jó napja, Rabinowich úr. Isten hallgasson magára.

– Ahogy mondom. Kevesebb mint egy hét alatt, kevesebb mint egy hét alatt.

És igen, kevesebb mint egy hét volt.

A németek kevesebb mint egy hét alatt elfoglalták Lengyelországot. A dicső lengyel hadsereg kevesebb mint egy hét alatt letette a fegyvert. És a Wehrmacht csapatai kevesebb mint egy hét alatt Krakkó, Lengyelország történelmi szívének a kapujában jártak. 1939. szeptember 7-én, kevesebb mint egy hét múltán, a felvértezett, tiszta és csillogó német hadsereg a város főbb útjain vonult.

A kürtök és dobok harcosan szólnak, nagysággal, győzelemmel öntve el Krakkó utcáit és tereit, mindent elárasztva a kiváló német nemzetlélekkel, a tiszta, az árja eljövetelét adva hírül.

1939. szeptember 7-én kétszázötvenezer fő lakja Krakkót. Közülük hatvanezren zsidók. A többiek főleg lengyelek, szlávok. És a legyőzöttek mind elképedve és lenyűgözve figyelik a német fiatalság nagyszerűségét, akik tökéletes rendben vonulnak fel, zavarba ejtve a szemlélőket felsőbbrendűségükkel.

Lassacskán elkezdődik az éljenzés és a taps. Mindenki megtérten mosolyog, legalább egy pillanatra, a győztesek hitvallását látva. Az ég derült, a levegő tiszta, minden a pillanatot támogatja. Élénk és folyamatos szél kap a piros-fehér-fekete lobogókba, a megigéző és lenyűgöző horogkeresztbe. És hirtelen, minden előjel nélkül, egy rombusz forma jelenik meg a derült égbolton, és a színes katonai menet ritmusára halad. Egy zöld és sárga papírsárkány az. Minden szem rátapad, mintha egy, a semmiből születő csodát látnának. A tekintetek pedig követik a zsinórt a föld felé, míg csak meg nem látják az őt irányító aprócska kezet. És a hatalmas és félelmetes német katonák mellett egy vékony és aprócska zsidó kisfiút pillantanak meg, óriási fekete szemmel: Noah Baumannt.

Joel mindenkinél hamarabb tudja, ahogy meglátja a légbe emelkedő papírsárkányt. Ledermed, mikor megpillantja a pusztító és gigászi szörnyek mellett, melyek mindenen átgázolnak és mindent felfalnak, az öccsét. Egy tiszthelyettes, talán egy őrmester, aki a menet ritmikus léptét irányítja, Noah-hoz lép. A fiú szinte mozdulatlanná dermed, lenyűgözi az egyenruha, a sapka, a csillogó csizma.

Joel elsápad.

Az őrmester elmosolyodik, tiszta, árja mosollyal, és lágyan megcirógatja a zsidó kisfiú fekete haját.

– Gyerünk, kisfiú, állj csak be előre. Hogy mindenki jól megnézhessen – mondja a férfi, a menet elejére kormányozva őt.

A német őrmester szavait akár meg is érthette volna Noah, hiszen nyelve, számos lengyel és közép-európai zsidó nyelve, a jiddis, a német és a héber furcsa egyvelege. De bármilyen nyelven mondják is a mondatot, senki sem tudhatja, hogy mi jut el Noah aprócska fejébe, és mi az, amit távolodó léptek zajaként sodor tova a szél.

Joel mozdulatlanul figyeli a jelenetet, mintha színházi előadást látna. Egészen valószerűtlennek tűnik számára, mintha minden kizökkent volna: a német katonák, a tapsoló lengyelek, a támadója tiszteletére feldíszített utcák. Minden kizökkent, az öccse kivételével. Olyan törékeny, ahogy a menetet vezeti, a felfegyverzett vadállatok, a páncélozott járművek és ágyúk menetének élén.

Joel néhány pillanatig képtelen cselekedni; lassan azonban életre kel erős, elszánt lába, és a feje helyett is gondolkozik. Egy lépés, és még egy, és még egy. Így kíséri a menetet vezető kis zsidó generális lépteit, a fura zászlók útját: a nyugodt és vidám papírsárkányt és a fenyegető horogkeresztet.

A menet befordul az egyik sarkon. A vár felé tartanak, a lengyel büszkeség hősies szimbóluma felé, mely ki tudja, hol rejtőzik abban a pillanatban.

Joel szinte beleolvad az utcába, így várja az alkalmat. Lopakodva közeledik, és gyakorlott bűvész módjára rejti el a jelenlévők pillantása elől az ászt, az öccsét, Noah-t. A sárkány egyetlen rántással kerül le az égboltról és rejtőzik Joel Baumann karjai közé.

Noah meglepetten pillant fel. Mély szeme a bátyja szögletes, erőteljes arcát látja meg, mely annyira hasonlít az édesanyjáéra. Noah átadja magát testvére határozottságának és engedi, hogy az magával cipelje. Lökdösődések közepette hatolnak át a sokaságon és távolodnak a győzedelmes menettől, Kazimierz, az otthonuk felé tartva.

Ahogy egy nyugodtabb utcába érnek, Joel hirtelen megáll. Veszélyek és idegenek után kutatva pillant körbe, hatalmas, óriásnak indult testével az öccse szemmagasságába térdel. Figyelmeztetni akarja, megróni. Talán meg akarja büntetni, durván megütni, hogy érezze a félelmet, amit ő érzett, mikor olyan közel látta a szörnyetegekhez és a fegyverekhez. De nem tudja megtenni. Szólni sem szól semmit. Csak nézi. Egymást nézik a Baumann testvérek. Joel egy kisfiút lát, aki végtelenül aprócska és mindentől olyan távol van, hogy felesleges lenne bármit is megpróbálni elmagyarázni neki… És Noah, ha szeme nem lenne tele az égbolttal és a levegővel, akkor láthatná Joelt, aki nagy és erős, de tele van félelemmel. Félelemmel, hogy képtelen lesz megvédeni őt, hogy fogalma sincs, hogyan tudná megértetni vele a világot, az életet. Félelemmel, amiért ő maga is odaveszhet ebben a végtelen feladatban. Félelemmel, amiért nem tudja, hogyan kellene élnie. Félelemmel, amiért ennyi mindentől fél.

Joel a vállánál fogva tartja a testvérét. Megszorítja a kezét. Valami furcsa és kegyetlen dolog éled benne, mely kárt akar tenni a kisfiúban, össze akarja lapítani és törni, mintha csak egy száraz ágacska lenne. De nyomban el is párolog, el is tűnik ez a vágy. Apró és csöndes bűntudat veszi át a helyét a szívében a több, kisebb bűntudatok sora mellett, melyek nem álltak össze egyetlen nagyobb bűntudattá, de melyek egy jó és emberi szívet szorongatnak.

Joel megcirógatja fekete üstökét. Feláll és ezúttal lágyan és kedvesen nyújtja neki a kezét, hogy hazafelé induljanak, Kazimierz felé az öccsével, Noah-val.

Összetalálkoznak a felvonulásról visszatérőkkel. Tekintetükben elvakultság, elkápráztatta őket a nagy Németország, az ezeréves Reich felfegyverzett küldöttei.

Megérkeznek Kazimierzbe. Héber és lengyel feliratok. Goldenberger hentesüzlet; özvegy Hisselné rövidáruboltja. Rosemfeld úr játékboltja, a második emeleti szomszédé.

A hentesüzlet bejáratában Rabinowich úr, véres kötényében, derékra tett kézzel, büszkén, bár talán egy kissé kevésbé büszkén.

Feltűnik a Jozefa és Jakuba utca sarka. És a Ciemna utca, az otthonuk. Joel megdöngeti az ajtót. Hanna nyitja ki, a nővére. Alig egy évvel idősebb nála. Nagyon hasonlítanak egymásra; pont olyanok, mint az anyjuk, mindenki ezt mondja. Ránézésre legalábbis. Belül azonban Joel és Hanna nagyon is mások. Hanna édesanyjuk árnyékában él, arra várva, hogy az idő egy újabb Dora Baumann-ná tegye őt is, határozottá és magabiztossá. Talán egy kicsikét több szerencsével, oldalán egy olyan erős és élettel teli férjjel, mint Moshe Rabinowich, a hentes. Anyukája mindig ezt mondja. Talán Simón Koper, a fogorvos fia. Vagy talán Josek Nusbaum, aki már szinte egyedül irányítja édesapja zárüzletét. Vagy akár Izaak Weil. Nem lenne rossz parti. Egyikük sem.

A nappaliból öblös hangokat hallanak. Joel azonnal felismeri nagybátyja, Abraham Ratz, édesanyja öccsének hangját.

– Ne aggódj, nővérem, nincs mitől félned. Épp ellenkezőleg, majd meglátod, hogy jóra fordulnak a dolgok.

– Nem tudom, Abbi, nem tudom – feleli az édesanyja. – Ez a Hitler nem akar nekünk jót.

– Úgy véled, rosszabb lenne, mint a lengyelek? Azt hiszed talán, hogy tudna valaki náluk jobban gyűlölni minket? – Abbi bácsi szavait zengzetes kacaj kíséri. – Sokkal jobbra fog fordulni a sorunk, meglásd. A zsidógyűlölet csak propaganda, politika. A németek mások, ezerszer mondtam már neked. Senki sem köpött a képembe, míg Heidelbergben tanultam. Senki sem dobált köveket vagy lószart rám. A németek civilizált emberek. Goethe, Schiller és Beethoven országáról beszélünk. Sokkal jobbra fog fordulni a sorunk.

– De ezek a németek, ezek a nácik igazán gyűlölik a zsidókat. És tettekkel is kimutatják, nem csak szavakkal.

Joelt hirtelen és hangos arculcsapásként éri, mikor meghallja, ahogy az apja, Leopold Baumann bekapcsolódik egy beszélgetésbe, mely nem az órák körül forog, méghozzá többel, mint egy szótagos szavakkal vagy érthetetlen mordulásokkal. Hanna mintha megijedne, mintha attól félne, hogy most azonnal összeomlik a dolgok természetes rendje.

Dora férjébe szúrja szürkés pillantását, mely hideg, mint egy kés, és imádott, irigyelt öccséhez szól:

– Hát persze, Abbi, ha te mondod, akkor így is van. Te jártál ott, te ismered őket. Jobb is, hogy itt vagy nekem, öcsikém, te, világot látott férfim. Legalább te itt vagy nekünk.

Dora Baumann testvére asztalon nyugvó kezére helyezi saját súlyos kacsóját. Testvére cigarettát tartó keze a vállán nyugszik, mintha csak a mozivászonról lelépett gavallér lenne, vagy a kabaré figurája.

Leopold lehajtja a fejét, és ismét a Bécsben vásárolt óra fölé hajol, legalábbis ezt mondta róla Czarnobiski úr, mikor behozta javíttatni.

A beszélgetés ismét a két testvér kizárólagos előjogává válik:

– Igazi is, Abbi, mikor utazol?

– Nem tudom pontosan, Dora. A vonatomnak reggel kellene indulnia, de lehet, hogy végül nem lesz rá módom. A vasúti vonalakat lefoglalja a katonai szállítmányozás, és az állomáson sem tudnak mit mondani. Reméljük, hogy a németek hamarosan kezükbe veszik a szervezést és az ország infrastruktúráját. Sosem láttál még náluk komolyabb és módszeresebb embereket. Minden pontos, mindig pontos.

– Pontosan, Abbi. Reméljük, hogy így lesz.

– Meglátod majd, el sem fogod hinni, hogy megváltozik minden a hozzáértő és határozott kézben. Rá sem fogunk ismerni a saját országunkra, testvérkém.

Abbi bácsi, vagyis Abraham Ratz, varsói luxuscikkek ügynöke, ekkor veszi észre a Baumann fiúkat.

– De Joel – mondja elhűlten, miközben feláll a székéből. – Unokaöcsi, egyre lenyűgözőbb vagy. A lányok ki fogják sorsolni maguk között ezt a fiút, nemde, Dora? – folytatja, elbűvölő mosollyal villantva ki fehér fogsorát, édesanyjuk büszkeségét. Majd megvető, vagy talán inkább kelletlen pillantást vet a másikra, mintha valami zavaró, haszontalan, illetlen dolgot látott volna. Aztán azonnal palástolni próbálja nemtetszését. – Mégis kit látnak szemeim? Csak nem a kis Noah az? Nagyon jó, nagyon jó, kiváló…

Abbi bácsi ismét leül a székre. Mintha kényelmetlenül érezné magát Noah furcsa és apró jelenlététől. És mintha Dora is éppen így érezne.

Joel homlokát erős meleg égeti. Az édesanyja, az isten szerelmére, az édesanyja. Képtelen megérteni, hogy lehet ilyen. Sosem lesz képes rá.

Szerencsére a kis Noah a kis Noah, és füle mit sem hall a beszélgetésből. Az igaz ugyan, hogy mintha szórakoztatná, ahogy Abbi bácsinak, ennek a kiegyenesített és csillogó hajú, formázott bajszú úriembernek a cigarettafüstje kanyarog a szoba légterében, felhőket, spirálokat, törékeny utakat és átjárókat formázva.

Joel a vállára nehezedő hatalmas súlytól fáradtan megy a szobájába. Ott pedig ernyedten az ágyra hanyatlik. A lapos, idomtalan plafont bámulja. Semmire sem akar gondolni. Szeme kezd lezárulni az egyenruhák, tankok, horogkeresztek és papírsárkányok villódzó képei előtt, melyek füstbe burkolózva, felhőket és spirálokat alkotva hamvadnak el benne.

A Baumann-szalon ismét Ratz-szalonná változik. Leopold nem okoz több zavart, mint egy régi, rusnya bútordarab, melyről senki sem tudja, mit keres ott. Dora és Abbi beszélgetnek, nevetgélnek, néha elhallgatnak, ahogy már évek óta teszik. És a múlt visszatér Dora Baumann apró, összeaszott szívébe. Keserű szájízt hoz magával, ahogy visszaemlékezik az időre, amikor még Dora Ratz volt, mikor a kérők sosem voltak eléggé gazdagok számára, sem eléggé erősek, sem eléggé csinosak vagy ékesszólóak. Míg csak Leopold meg nem érkezett. Leopold Baumann, a szomorú, hallgatag és jelentéktelen órásmester Łódźból. És ahogy a rabbi előtt állt e mellett a semmi kis ember mellett, egész életére hozzákötve magát, többi kérője Dávidnak tetszett számára, megérdemelt Sámsonnak, és azt kívánta, bárcsak megmentenék ettől a szürke és jelentéktelen jövőtől, melyre sosem vágyott, melyet sosem sejtett. De már nem volt kiút. Édesapja nagyon, nagyon beteg volt; ki tudta, megéli-e a következő napot. És már mindent elrendezett, nagyon is elrendezett. Öccse, Abbi elment már Varsóba, hogy „igazi pénzt csináljon”, és semmit sem akart tudni az óraüzletről. Ő pedig képtelen volt nemet mondani. Családi üzletnek a családban kell maradnia, bárhogy legyen is. Így aztán, mikor meghallotta apja fonnyadt ajka közül a döntést, elhallgatott. És elfogadta a sorsát.

Ekkor jeges pillantás fúródott Leopold Baumann koponyájába. Neheztelés és keserűség növekedett Dora szívében, felperzselve a földet a lába alatt.