© Gerlóczy Márton, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

A szerző fotóját készítette: Busák Attila

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztő: Darida Benedek

Borítóterv: Rajka Mária

ISBN 978-963-509-646-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mirkónak

A könyvben szereplő személyek
a könyvben szereplő személyek képzeletének szüleményei

A dolgok egyféleképpen történhetnek, tudniillik úgy, ahogyan történtek. A Föld a monitoron nem forgott tovább. A magasból az üres Via Santigliát néztem, aztán a San Giuseppe sikátorait, ahol a magányosan boltba induló öregasszonyok között a rokonokat kerestem, akik pár másodperccel ezelőtt még ott ténferegtek a szobámban, nem szívódhat fel egy ilyen feltűnő társaság csak így, egyik pillanatról a másikra. Hová tűnt mindenki? Hová tűntem én? Hol van a test, a hozzám tartozó test, hol hagytam? Scicliben hagytam, igen, egy odúban, a Via Santiglia 39-es szám alatt a lakkozott ebédlőasztalra könyökölve, mereven, kilapulva, elgázolva, lefejezve. A katlan felett sötétség volt. Világosság volt. Forróság és fagy, síri csend és borzalmas hangzavar, a világ összes szaga, a világ összes illata, minden ott volt és semmi sem, ami történt, nem egy inger hatása volt, hanem hatás az összes létező ingerre, láncreakció. Nem pusztán egy benzineshordó robbant fel, hanem annak következtében az összes benzineshordó, minden égett, aztán már semmi sem, hiszen minden elégett. Talán eltelt egy másodperc, talán kettő, talán egy sem. Hová tűnt mindenki? Hová tűnt az életem története? Hová lett Kriegler Miksa és Gerlóczy Zsigmond, Nagy Ida és a nagyapám, de, ami a legfőbb, és a többi ezek után már nem igazán érdekes, hová lett apám? Hol vagytok? Miért hagytatok el, miért hagytatok egyedül? Kik vagytok ti egyáltalán, és ki vagyok én?

Kitisztult az ég. Délen a tenger a só hófehér baldachinja alatt feküdt, alattam Scicli, sziklák, bozótok, ligetek, a város, mely a földrengés után a dohos mélybe zuhant, rajz, öreg térkép. Túl az elhagyatott házakon, a San Matteo-templom mögötti ösvényeken furcsa csoport vonult libasorban, Áron főpap lepedőben, alsóviszokai úr díszmagyarban, ők voltak azok, ott kapaszkodtak fölfelé a bozótok között a gazos ösvényeken egy furcsa domboldalra érve, ahol egyik terasz a másikra támaszkodott, mint a páholyok az Operában, aztán elnyelték őket azok a furcsa fekete lyukak. Mi ez a hely ott? Mint fecskék odúi a löszfalakban. Barlangok? Ne hagyjatok itt, ne hagyjatok magamra! Olyan egyszerű lett volna, ezerszer és ezerszer elképzeltem már, amikor a DNS-egyezések között a legelső helyen megpillantom Guszti nevét, tartózkodási helyét, az ország zászlaját, le drapeau tricolore, és a becsült kapcsolatot: nagybácsi, hogy aztán együtt ünnepeljük az igazság óráját. De nem volt ott. Nem ő volt ott.

Visszatértem a házamba, a kővé dermedt testembe, kortyoltam egyet a kávémból és belélegeztem az illatát, hogy érezzem, élek. Nem éreztem semmit. Nem én éreztem semmit. A Via Santiglián házról házra járt a harangszó és az ágyúdörrenés visszhangja, dörömböltek a kis odúk ajtaján, az orromat lőpor fehér füstje csiklandozta. A napfény a házak tetején pihent. A monitorról egy jellegzetes közép-európai ember DNS-eredményei néztek vissza rám, akárki lehetett volna, de elvileg én voltam. Nem érdekes. Nem ez az érdekes, Guszti az érdekes, a nagybátyám, akinek az eredménye november eleje óta várta Kriegler Miksa virtuális ebédlőasztalánál a rokonok felbukkanását, az én eredményemet és apám eredményét, hogy egyszer és mindenkorra felszámoljuk a hazugságot az életünkből. Újra körülnéztem, hogy lássam, a szobából mindenki eltűnt, porrá égtek a frontális karambol robbanásában. Csak én maradtam ott. Csak mi. Csak ő. Valaki. Frissítettem a DNS-egyezéseket, a monitor elfehéredett. Ez egy rossz vicc, ott lesz az első helyen, ott kell lennie az első helyen, olyan egyszerű az egész, mint az egyszeregy, hiszen ő apám öccse, a nagybátyám.

– Ajaj! – nyögtem ki akaratlanul.

– Mi az? – kérdezte Zsófi az emeletről.

– Megjött az eredmény! De itt valami nem stimmel.

– Mégis Gerlóczy vagy?

– Nem az nem stimmel.

Beírtam a családnevemet a DNS-egyezések menüpont keresőjébe, és közben a gondolattól, hogy ez a bizonyos név nem is az én nevem, megszédültem. Egy vasúti átjárón szaladtam keresztül, piros jelzés, aztán a fülsiketítő hangzavar a rettenetes, rozsdaszagú menetszélben, enter. Nincs találat. A nevem nem az én nevem. Nem éreztem a nyálam ízét, nem éreztem a testem súlyát, nem éreztem a szoba hőmérsékletét, nem éreztem semmit. A megsemmisülés pillanatában nem lehet megkapaszkodni semmiben, a megsemmisülés a semmi létrejötte, nincsen semmi, és én sem vagyok semmi. Gerlóczy. Az nem csupán egy név, nem csupán az én nevem, az egy történet, az én történetem, huszonöt év, negyedszázad, valami, amit rágni kell reggel, délben este, emészteni egész nap, egész héten, egész hónapban, egész évben, amióta tudom, ez az ember én vagyok. Gerlóczy. A nehezen feldolgozható igazság: apám. Az igazság tudója: anyám.

– Ajaj! Baj van – kiáltottam föl, aztán egy rövid időre, míg Zsófi le nem szaladt a lépcsőn, minden elsötétült.

Kezdetben volt a kód. A kód benépesítette a tengereket üzenetével, szüntelenül és örökké másolva önmagát. A kód felfedezte, hogyan lehet átrendezni a molekulákat oly módon, hogy az entrópia áradatából kiragadva őket, élővé váljanak. A kód a bolygó szárazföldjeinek poros poklából zöldellő paradicsomot varázsolt. A kód végül is eléggé kifinomulttá és ügyessé vált ahhoz, hogy megépítsen egy kocsonyás szerkezetet – az emberi agyat, amely felfedezhette és tudatosíthatta magának a kódnak a létezését.

Az emberi test megközelítőleg 100 billió (milliószor millió) sejtet tartalmaz, amelyek többsége kevesebb mint egytized milliméter átmérőjű. Minden sejt belsejében van egy sötét paca, amit sejtmagnak neveznek. A sejtmagban az emberi genetikai állomány (GENOM) két teljes példánya található (kivéve a petesejteket és a hímivarsejteket, amelyekben egy példány van, illetve a vörösvértesteket, amelyekben egyetlen példány sincs). Az egyik példány az anyától, a másik az apától származik. Mindkét példány 23 egymásnak megfelelő kromoszómából áll, és elméletileg 30(–80) ezer ugyanolyan gént tartalmaz. A gyakorlatban a gének anyai és apai változatai között apró és finom különbségek lehetnek – ezek határozzák meg például, hogy valakinek kék vagy barna a szemszíne. Amikor gyermeket nemzünk, továbbadjuk a genom egyik teljes példányát, de ekkorra már az anyai és apai kromoszómák egyes darabjai felcserélődtek bennünk, a rekombinációnak nevezett folyamat során.{1}

Kinyitottam a szemem. A tardi ház gyerekszobájának plafonját néztem, és rajta az utolsó képet az álomból, amelyből felriadtam. Olyan valóságos volt, kiálltam a ház elé és elnéztem az úton a templom felé, és ott volt, és jött, közelített, visszatért, aztán az ébredés, a plafon, a valóság. Halott. Keservesen sírtam. Emlékem egy emberről, akinek egy álom emléke volt az egyetlen éles emléke az apjáról.

– Mutasd – mondta Zsófi. – Mi az isten van?

– A Guszti nem a rokonom.

– Nem értem.

– Nem a Feri az apám.

– Na, jól van, ez egy szar!

– Akkor kik ezek? Ki ez az ezerkétszáz DNS-egyezés? Hasra ütés? Kisorsolták őket? Hát itt van egy rakás DNS-egyezés, csak éppen a nagybátyám nincs itt, bassza meg. Egy nagybácsi DNS-e huszonöt százalékban egyezik az unokaöccsével.

– Látom. Nyugalom! Mi van a Feriével?

– Az én csomagom két nappal korábban ért oda a laborba novemberben, vagyis, ha szerencsénk van, két nap múlva megjön az ő eredménye is. De nem érdekes! Ha a Guszti nem rokonom, ez nem túl bonyolult, akkor a Feri sem.

– Ez egy szar! Szerintem nyugodj meg, lehet, hogy már ma megjön az apádé.

– Kié?

– Akkor keress rá arra, hogy Kriegler. Vagy hívd fel a Gusztit!

– Nem tudom a számát. Majd írok neki később.

– Csukd le, sétálj egyet, igyál még egy kávét, nyugodj meg!

– Most hagyjál, kérlek – mondtam. Zsófi megpuszilta a fejemet, és visszament az emeletre. A csigalépcsőről még hátranézett.

– Nyugalom! Bármi is van, itt vagyok.

– Igen – feleltem, mielőtt a fejemet elnyelte volna a monitor fénye. A fényben önmagamat láttam, ahogyan a koponyámat, a halántékomat és az arccsontomat karmolom, rémült tekintetemet, a szemem óceánját, szárazföld sehol.

Felálltam és a gáztűzhelyhez léptem, hogy öntsek egy kis kávét magamnak a kotyogósból, aztán kiálltam a ház elé elszívni egy cigarettát. A sikátorban unottan várakozott a csend. Ahogy a távoli domboldalra néztem, láttam, hogy a völgy, és vele a város lassan forogni kezd. Sárga vastorony fénylett a bozótos dombtetőn, mint egy kilátó, barna folyadék csorgott lefelé az oldalán. Nem zártam volna el a gázt a kávéfőző alatt? Felnéztem a kolostorra, ahonnan lőni szoktak és minden bizonnyal továbbra is lőni fognak az ünnepek alatt, a Holdat kerestem, az év leghosszabb teliholdját, hogy valamibe megkapaszkodjak a tekintetemmel, de nem láttam, nem találtam. Ez mozog, Scicli forog, gondoltam. A sikátor lépcsőjén hosszú szőnyeg terült el, Benjamin Franklin, IN GOD WE TRUST, egy százdolláros, apám fiókja, a bűntudat, hogy megloptam őt. Nem egyszer, rengetegszer. Beszélni akartam róla, feloldozásra vágytam, meg akartam adni neki a tartozásomat. De mégis mennyit? És hogyan? Rengetegszer loptam tőle, és a bűntudat azóta is kínzott engem. Hiteltelennek éreztem ettől mindent, érvénytelennek önmagamat, utáltam minden valaha leírt szavamat, mert erkölcsileg a Nyugati aluljárójában éreztem magam, ahol iskola helyett egy arab pénzváltóval sefteltem, aztán mentem és költöttem a pénzt, apám pénzét, mozi, kávé, cipő, kabát, napszemüveg. A szégyen megbetegített. Teleszívtam a tüdőmet a füsttel, és közben megijedtem, mert úgy éreztem, hogy a méreg gyógyít, segít. Otthonra lel bennem. A szemem sarkából láttam meglebbenni Zsófi szőke haját. Felnéztem. A teraszon állt. Fölötte az ég egy monitor képernyője, a monitoron Monica, becsült rokoni kapcsolat: első fokú unokatestvér két generáció távolságban, az apja neve Smatko, az anyja Kryskow. Kik ezek? Hol vannak Krieglerék? Vagy a Gerlóczyék? Hová tűnt mindenki?

– Marcika, minden rendben? – kérdezte Zsófi.

– Nem tudom.

– Kazuhikóról tudunk valamit?

– Nemrég jelentkezett, Rómában esik. Írok neki hamarosan, elmagyarázom, hogyan jut le hozzánk.

A tüdőm égett, mert észre sem vettem és elszívtam még egy cigarettát. Vagy ez az első volna? Körülnéztem, hogy hová dobtam a csikket, de nem találtam sehol. A doboz sem volt nálam, ezek szerint bent jártam a házban? Mindegy. Visszamentem, vettem egy mély levegőt és leültem a géphez. Mások ezeket a kérdéseket teszik fel! Can DNA test results be wrong? Can there be mistakes in DNA? Can two DNA test be wrong? Belenéztem egy-két megrázó videóba, Jessi negyven év elteltével végre megtalálta biológiai apját. Jason már tudja, hogy nincs egyedül, megismerkedett népes családjával, de ugyanúgy szereti és szüleinek tartja nevelőszüleit. Mark megtalálta ikertestvérét. Mindenki sírt, mindenki boldog volt. Megható történetek, hófehér fogsorok, sehol egy levágott fej, egy felgyújtott lakás, elvágott torok. Én is sírni akartam. Arról volt szó, hogy sírni fogok, amikor meglátom, apám az apám, valóban úgy történt minden, ahogyan anyám mesélte, URH-koncert a Bercsényi Klubban 1980 novemberében. Megkerestem apám levelét, amit júliusban egy vonatkocsiban ülve olvastam az indulásra várva Szentesen.

„Anyáddal kb. 1980 november közepének egy napján tkp. három helyen időztünk, először meglátogattuk Ádit a Bartók Béla úton, aztán elmentünk a Bercsényi utcai Bercsényi Klubba, URH-koncertre, utána pedig nálam aludtunk a Kígyó utcában. Egyszer később anyáddal arról a csodálatos sorsszerűségről beszélgettünk, hogy csaknem 16 év alatt egyszer feküdtünk le egymással, ebből az egy numerából lettél, mondtam anyádnak keresetlenül, de ő helyreigazított: kettő volt. Szerintem van rá esély, hogy megtudjuk, konkrétan melyik nap (sanszos, hogy éjfél után) fogantattál, naptárilag egy nappal az URH-koncert után – hogy az mikor volt, arra biztosan voltak adatok.”

Csodálatos sorsszerűség. November közepén történt, írta, de az meg sem fordult volna a fejemben, hogy nem azért ír novembert, mert emlékszik rá, hanem mert kiszámolta, mikor kellett történnie ahhoz, hogy én augusztusban megszülessek. Huszonhárom éves volt azon az őszön, akárcsak az anyám, akit évek óta nem látott, miért ne emlékezhetne arra, gondoltam, hogy mikor történt, ha egyszer olyan szerelmes volt belé, a nőbe, aki az esküvőjük után nem sokkal, 1977 nyarán elhagyta őt, aztán disszidált, visszajött, vidékre költözött, két gyermeke született. Mindössze három év alatt történt mindez, te jó isten! Egész életemben úgy gondoltam erre a találkozásra, mint két szerelmes felnőtt ember találkozására, akik hosszú-hosszú ideje nem látták vagy nem láthatták egymást. Három év? Három szaros év? Két felnőtt? Ugyan már!

Azonnal meg kellett szereznem azokat az adatokat. Azt már korábban kiderítettem, hogy honnan szerezhetem meg, csak telefonálnom kellett, és hamarosan meg is érkezett az e-mail, egy fotó, egy programfüzet oldala. Remegve nyitottam meg a dokumentumot és fogcsikorgatva néztem át egyszer, kétszer, háromszor. És újra. 1980 őszén a Bercsényi Klubban október 11-én rendeztek URH-koncertet. Lássuk csak, gondoltam, terhességkalkulátor, születés dátuma, augusztus 18., mindegy, hogy Krisztus előtt 2400, Krisztus után 1980 vagy 2018, teljesen lényegtelen, a súlyom átlagos volt, normális, 3 kiló 60 deka, nem valószínű, hogy túlhordott volna anyám. A fogantatás dátuma: 1980. november 22. Hat héttel hordott volna túl az anyám, az nem lehet, gondoltam. Huszonöt éve mesélem mindenkinek ezt a kurva történetet arról a koncertről, és a koncert utáni éjszakáról, amelynek életemet, szüleimet, családomat, mindenemet köszönhetem, mesélem, mert nem értik, miért hívnak máshogyan, mint a három Váczi testvéremet. Tehát 1980 novemberében nem rendeztek URH-koncertet a Bercsényi Klubban. Rendben. De ez még nem bizonyít semmit. Lehet, hogy mégsem URH volt? Megnéztem a programfüzetet, november 5-én a Balaton játszott a Bercsényi Klubban. Mi van, ha ez a két idióta rosszul emlékezett? Az lehetséges. Bármi lehetséges. Nem a Bercsényi Klubban voltak URH-koncerten. Nem URH-koncerten voltak a Bercsényi Klubban. Nem voltak sem a Bercsényi Klubban, sem URH-koncerten. Vagy pedig, léptem újra a sínekre a piros lámpa villogó fényében, a távolban villám csapott le a lapos tájra, teljesen mindegy, hol és mikor voltak az én létezésem szempontjából, lényegtelen, hogy mikor találkoztak, ha abból az egy numerából én nem lettem. Én nem lettem? Nincs olyan, hogy én nem lettem, ezt a kérdést én tettem fel, most, ebben a pillanatban, gondoltam, én létezem, ők mondták nekem, tőlük tudom az igazságot, anyám mondta nekem, és az nem lehet, hogy anyám nem tudja, ki az apám.

„Nem látlak, Guszti! A Feri eredménye még nem jött meg. Szédülök!” – írtam Gusztinak, aztán megnyitottam egy újabb üres levelet és elkezdtem beírni a nevet, Váczi. A Gmail felsorakoztatta őket, a féltestvéreimet, szépen sorban, abban a sorrendben, amilyen gyakran vagy ritkán leveleztem velük az utóbbi időben, előbb Rozi, aztán Dani, végül Bobó e-mail-címe vált láthatóvá, de nekem nem a címükre, hanem a DNS-eredményükre volt szükségem, bármelyikre, akármelyikre. Úristen, gondoltam, 2000-ben lett először e-mail-címem, amikor elutaztam a kibucba, szeptember volt, augusztusban vettem fel apám nevét, ő csinálta nekem a fiókot. Tizennyolc év telt el azóta, mgerloczy@hotmail.com, apám adta a jelszót is, Áron, a legjobb barátom családneve volt a jelszó, mert apám annyit tudott rólam, nem vagyok otthon, mert az Áronéknál vagyok. Váczi Mártonnak soha nem volt e-mail-címe. Lehetett volna, de akkor már évek óta arra készült, hogy végre az apja nevét viselje, és nem akarta, hogy a kelleténél jobban összezavarodjanak a dolgok, Váczi Mártont el kellett tüntetni, ki kellett radírozni a történelemből. Rákattintottam Rozi címére, és írtam. Közben arra gondoltam, egy dolog biztos, Márton vagyok, ha az biztos egyáltalán, mert ha elcseréltek a kórházban, akkor az sem biztos, meg kell nyugodnom, pár nap és megérkezik Feri eredménye, és ha baj van, ha baj lesz, akkor elmegyek vele egy apasági vizsgálatra, de az még idő. Most más dolgom van, fel kell készülnöm a legrosszabbra, igen, ez a dolgom, a lehető legrosszabbra készülni fel, és akkor talán elkerülhető a megsemmisülés, a legrosszabbra pedig úgy tudok felkészülni, ha magam keresek rá bizonyítékot, vagyis írnom kell Rozinak. A féltestvéremnek? Vagy édestestvéremnek? Jézus Máriám! Azt gondolja majd, amit mindenki más a családban, hogy a Márton beleőrült a családkutatásba, és sarlatánok kezébe került, akik 100 dollár fejében megosztják az egoista, talajvesztett kis lényével, hogy hány százalékban szlovák, zsidó vagy finn. Levelem tárgya ez volt: FONTOS!!!

„Rozikám! Kurva gyorsan rendelj magadnak egy DNS-csomagot, kérlek! Megérkezett az eredményem, és a rendszer nem köt össze Gusztival, ami nagy baj. Ha kiderül, hogy 25 éven át feleslegesen szívtam ezzel, ha kiderül, hogy ez az egész alsóviszokai vagy nem alsóviszokai brancs nem is rokonságom, mindenkit kinyírok. Mindenkit! Mamának még ne mondd, Feri eredménye a napokban várható.”

Nem részleteztem, miért van szükség az ő eredményeire, nem öntöttem szavakba a félelmemet, mert nem mertem volna leírni, hogy arra gondolok, talán mégis édestestvérek vagyunk. Csak megfordult a fejemben egy röpke pillanatra ez a gondolat, de nem engedhettem közelebb. Láttam Rozit, ahogy meleg, puha pizsamájában a Szent István parkra néző nappali kényelmes kanapéján ülve, csipásan és pirospozsgásan és egészségtől kicsattanón az üzenetemet olvassa, és azonnal ugrik, ahogyan mindig. Nem véletlenül neki írtam, mert ő soha nem mondott volna nemet, azonnal ugrott, azonnal intézkedett, nem véletlen, gondoltam, és közben megláttam őt, ahogyan hosszú barna hajával a fotelben ül, Máglya köz, Angyalföld, 1986, valaki az asztalnál egy vendéggel beszélget, nyár van, a napfény a szobában port legelészik, a hang olyan ismerős, a hang az egész szobát beteríti, mint a levegő, lágyan, mélyen búg, de közben néha megcsillan benne valami zsiványság, a humor gyilkosan éles kése, Rozi apja az, a papa az, aki egy évvel később meghalt, és mi meghaltunk vele együtt mindannyian. De akkor mégis hogyan maradtunk életben! Nem maradtunk életben. Nem mi maradtunk életben. Kicsi virágnak hívtalak, és most árnyék vagy, kicsi árnyék. Megnyílt alattam a föld. Odalent fekete lyukakat láttam, ismerős mélységeket, ahová igazán soha be nem néztem, mert nem mertem, nem tudtam benézni, turkáltam ezekben a lyukakban, hogy előhúzzam onnan az emlékeket, de miközben húztam, valaki más is húzta ezeket, ellentartott onnan a mélyből, ahová nyúltam, valaki más, aki én voltam, aki ott lakott abban a sötétségben, a földrengések traumatörmelékei alatt. Tudtam, hogy Váczi Tamás abban a Kolozsvárhoz közeli faluban lett rosszul, de hiába néztem meg minden évben a térképen, újra és újra elfelejtettem a nevét, tudtam, hogy abban a városban hagytuk, valahol a Hajdúságban, ahol feltehetőleg utoljára láttam, de nem tudtam kimondani a város nevét. Tudtam, hogy augusztusban született és huszonvalahanyadikán, de minden évben újra és újra elfelejtettem, mert nem velem történt, mert akivel történt, halott volt, ott feküdt a romok alatt a sötétségben, ahol annyi, de annyi minden gyűlt már össze, az is, amikor 2000 augusztusában Gerlóczy lettem, gondoltam, és megpróbáltam felidézni azt a napot, de nem ment, láttam az ünnepélyesnek szánt fosbarna dokumentumra nyálazott illetékbélyeget és a közjegyző asszony húsos, jegygyűrűs ujjai közt a tollat, tudtam, hogy abban az évben nagyjából mi történhetett velem, körülöttem, de nem emlékeztem a legfontosabbra, magamra, hogy ki voltam én, mit éreztem abban a pillanatban, ha nem örömöt, márpedig nem öröm volt, de akkor micsoda? Talán kétségbeesés és rémület, gondoltam, és hallottam, hogy elhagyom azt a vidéket, ahol még hangokat hallani, megnyílik a föld alattam, és elindul az a lefelé szívó, gyors, forgó mozgás.

Pár perc volt hátra abból az életből. Kilenc hónap. Vagy nyolc. Vagy tíz? Sötétség volt. A sötétségben a gyomor tompa morgása, a tüdő tágulása, a szívverés. Anyám szíve. A világ közepe, a test melege a vérédes folyadékban. A fény. Oxigén. Fázom. Az új otthon. Az odabent és az idekint. A világ vége. A világ kezdete. A vér keringése. Egy kéz érintése. A lepedő. Az otthon érintése. Egy női hang. Egy férfi hang. A szív dobogása. Az anyatej íze. Sötétség, csend, klór, púder. Messzebb, még messzebb. Ondóvezeték, Kígyó utca sarok, nem. Akkor nem. Az orgazmus, egy másik orgazmus, hol? Valahol megtörtént. Valaki elélvezett. 1980. november 22. Hideg van, de hol? Az nem lehet, ott nem lehet. Tardon. A Rákóczi úton? Nem az a nap, nem az az este, nem az az ondóvezeték? Nem, nem, nem! Te nem lehetsz, én nem lehetek, te nem vagy, te nem voltál, te eltűntél. Nem, nem, nem, visszafelé nem. Arra nem mehetsz, arra nem mehetünk, akkor vége, akkor mindennek vége, meg se merd szólítani, nem szólhatsz hozzá, ő már nincs, és régen sem volt, az csak egy név, mondd ki, nem mondom ki, de mondd ki, nem lehet. Hat év, és ennyi jut emlékül? Egy álom? Egy ébredés? A könnyek? Apám volt az. Jött az úton, visszatért. Élt. Nem halt meg. Mégsem halt meg. A bátyám. A nővérem. A húgom. Az öcsém. Sötétség. Csend. A szív dobbanása. A világ közepe. Világosság. Oxigén. Fázom. A kertek. Szobák. Ágyak, székek, kádak, szőnyegek. Ülünk, fekszünk, állunk. Tard, az Áprily-völgy, a Máglya köz, a Katona József utca, Budapest, a negyediken, hazafelé, az előszobába lépve, gyere, mondja anyám, kanyarodunk a szekrény mellett, be a szobába, az ágy fölött kislámpa világít, október, 1987, ülj le ide, drágaságom, nem, nem, nem akarom hallani. A barna ágytakaró, tárgy, valamibe kapaszkodni, valamihez érni, megragadni, egy pontot találni, ahová leteszem a terhet, de mit, mit mond anyám, nekem mondja, nekem mondja először, most jöttem haza, a Jóska bácsinál voltam, nem, nem, nem akarom hallani, de bölcs vagyok és erős, el fogom bírni. Hatan költöztünk ide, de már csak öten vagyunk. Sötétség. Csend. A szív dobbanása. A világ közepe. Világosság. Oxigén. Fázom. Halál. Váczi Tamás halála. De nem így hívod, nem így hívják, mondd ki, nem fogom kimondani, visszafelé nem, arra nem mehetek, arra nem mehetünk, akkor vége, akkor mindennek vége. Nevek, DNS-egyezések, vadidegenek, Monica, Smatko, Pasadena. Vadidegen emberek rokona vagyok? Akkor vadidegen vagyok. Valaki más vagyok? Mégis ki? Egy kéz érintése. A lepedő. A kéz érintése. Egy női hang. Egy férfi hang. Egy ágy, az ágyban csecsemő, az ágyon egy név, rossz név? Ilyenről már hallottam, de velem nem történhet meg, nem, nem, nem! Ugyan miért nem? Ez nem kezdődhet elölről, nem kezdődhet újra, nem, akkor mindennek vége, hiszen csak most kezdődne el, későn, túl későn. A bátyám. A nővérem. A húgom. Az öcsém. A nagyapám. Apám apja. Kriegler Ferenc Albert. Itt van, velem van, ott van a sarokban a képe. A nagyapám? A nagyapám bátyja, Kriegler Pál, a hasonmásom. Arcok. Szemek. Kezek. Ujjak. Hajak. Hasak. Fejformák. Nevek. Tekintetek. Ezért vagyok ilyen. Nem ezért vagyok ilyen. Mégsem ilyen. Mégsem olyan. Mindent elnyel az örvény és csak egy magas fa áll a semmi közepén. Hatalmas lombkorona. Villám. Villám csap a családfába. Hasítja ketté. Az egyik fele állva marad. A másik fele kidől. Egy levél vitorlázik a széllel. Lebegés. Sodródás. Nyitott gyökérzet. Sötétség. Csend. A szív dobbanása. A világ közepe. Világosság. Oxigén. Fázom. Halál. Az élet. A kurva élet. A rohadt kurva élet. A rohadt kurva kibaszott élet! Ezt nem teheti. Kicsoda? Az élet? A levél földet fog érni. Egyedül. Elszárad. Vége. Térj magadhoz! Mi az? A dombtetőn kifut a kávé, forró zuhatag közelít a katlan felé, nevek, arcok, sírhelyek. Sötétség. Csend. Hangzavar. Marci, Marci…

– Marci! – kiabált Zsófi.

– Igen! – kaptam fel a fejem, és körülnéztem.

– Gyere ide!

Felálltam. Átöleltem, és megszagoltam a nyakát.

– Tulajdonképpen érdekes. Mintha minden, ami valaha megtörtént volna velem, egyszerre lenne jelen. Ez nyilván nem lehetséges. Ugye?

– Nem tudom, mire gondolsz, de próbálj megnyugodni. Találtál valamit? Én is megnéztem.

– Az agy, mint egy gépház, a piros régió a túlnyomás. Mit néztél meg?

– Találtam rengeteg fórumot, ahol hibás eredményekről van szó.

– Mi az istent nem talál az ember, ha célzottan arra keres rá? Minden van azon a kurva interneten, minden. Megmutatom – mondtam, visszaültem a géphez és beírtam, hogy az apám nem az apám. – Nézd, itt azt írják, hogy a tesztek egyharmada azzal a mesés eredménnyel zárul, hogy nem az apa az apa. A biológiai. Így mondják. Nem ő a biológiai apja. Miért, milyen más apa van, basszátok meg!

– Nyugalom! Szerintem csak azért ilyen magas az arány, mert ezeknek az embereknek eleve kétségeik voltak.

– Persze! Az én apámnak nem volt kétsége? Miért nem volt kétsége?

– Erről szerintem inkább anyádat kéne megkérdezni.

– Nem volt abban a hónapban URH-koncert. Nézd meg, itt van a programfüzet, most kaptam meg. Októberben volt URH-koncert.

– Értem. Nem akarsz beszélni anyáddal?

– Nem. Megvárjuk a Feri eredményét. Az is lehet, hogy holnap beérkezik.

– Nem tudom, szerintem ez nagyon furcsa.

Lecsuktam a monitort, és felálltam. Láttam magam, ahogy felállok és hátranézek, hogy ott maradtam-e, és láttam magam, amikor hátranézek és látom, ott maradtam. Zsófi a kezembe adta a kulcsot, de nem tudtam, mit kezdjek vele. A barlangokra gondoltam, és hogy odamegyek.

– Menjél, igyál egy kávét! És zárd be az ajtót, Marcika!

– Ajtót, bezárom, rendben – feleltem, és bezártam az ajtót. Felnéztem a szemközti háztető víztartályára, a galamb már visszatért.

– Kívülről zárd be, Marcika! El akartál indulni! – mondta Zsófi, és átölelt. Nem beszélt arról, nem merte elmondani, amit gondol, hogy mérges a cégre, mely ezt a teljesen felesleges bonyodalmat okozza nekem, miközben más dolgunk lenne, nyaralunk, vagy micsoda.

– Jól vagy?

– Megyek kávézni, igen.

Salvatore kutyája vakkantott, morgott, majd a ruhákat teregető asszony lába közt beiszkolt a sötét előszobába, és leült egy műanyag szemeteslapátra. Belenéztem az asszony szemébe, és köszöntem. A háza falán számokat láttam, százalékokat, és néhány feliratot, délolasz, arab, görög, aztán láttam őket fent a hegyen, a barlangoknál, az anyját és az apját, szénát, nagyapját, szalmát, dédapját, szamarat, ükapját. A testem reszketett, hideg köveken jártam vékony gumitalpon, az arcom gyűrött volt, totálkáros kaszni egy külvárosi telephelyen.

– Bocsánat! – mondtam, megálltam, és felnéztem az égre.

– Semmi baj – hallottam valahol Zsófi hangját, pedig nem volt ott. Szégyelltem magam, hogy elrontom a pihenését, két napja érkezett, hogy együtt töltsük a karácsonyt a szicíliai kisvárosban, ahol meg akartam kérni a kezét. Meg akartam kérni a kezét? Szerettem volna megtudni az igazságot apámról, a családról, szerettem volna tiszta lappal indulni, szerettem volna készen állni a feladatra, de ahelyett, hogy közelebb kerültem volna hozzá, egy száguldó expresszvonat sebességével távolodtam az életemtől, vagy ellenkezőleg, egy elhagyatott állomás voltam, és az életem távolodott tőlem azon a vonaton. Ez a magány más volt, mint amit szerettem, mert teljesen egyedül, magam nélkül maradtam benne. Hiszen akkor valóban ketten voltunk mindeddig? Lehetséges, hogy hazugságban éltem, de a hazugság éppen azért volt olyan kényelmes, mert társaságot szolgáltatott, tudniillik engem? És, ha ez igaz volna, és kiderül, hogy ki vagyok valójában, akkor tényleg egyedül fogok maradni? A sarokra érve benyúltam a zsebembe, elővettem a telefonomat. A Via Santiglia torkolatánál fekete füst kavargott a Via San Giuseppe aszfaltja felett, ahol a napfény őrült erővel száguldott a forgalommal szemben, a belváros felé. Ahogy átkeltem az utcán, a fekete füst rám tekeredett, mint alsógatyára az ágyneműhuzat a centrifugában. Megálltam a sarki élelmiszerbolt előtt, és végignéztem a lefelé futó Via Carlo Goldonin. Üres volt. Rendben, gondoltam, ha nem szoronganék, a másik úton mennék, amely forgalmasabb, ahol többen járnak, mert tágasabb és napfényesebb, ha nem szoronganék, arra vágynék, hogy találkozzam valakivel, lehetőleg idegenekkel, amire Scicliben volt esély, de nem akartam találkozni senkivel, nem bírtam volna el egy idegen ember tekintetét. Nedvességet éreztem a tenyeremben, felemeltem a kezem és láttam, hogy görcsösen szorítom a telefont. Kioldottam a készüléket. Az ikonok mögül Kriegler Miksa nézett vissza rám mandulavágású szemével. Fegyelmezett, okos, szomorú tekintetét figyelve elöntött a düh. Ki a franc vagy te? És ki vagyok én? Minek kellett nekem ez az egész? Mit akartam ezzel elérni? Már tudtam, kit akarok hívni, hogy kit fogok felhívni először, de le akartam ülni, rá akartam gyújtani. Az Oops kávézó ajtajához lépve megpillantottam magam, azt a sötét foltot az ajtó üvegében. Szánalmas látvány volt. Mint egy sittes csaló, visszaeső, piti tolvaj, aki reggel szabadult, és a szégyen aurájával járja az utcát a szülővárosában. Húzd ki magad, jutott eszembe anyám, húzd ki magad, ne vágj pofákat, mert úgy maradsz, jutott eszembe nagyanyám. Kuss legyen, gondoltam, és benyitottam a kávézóba. Ahogy a nő a desszertespult mögül rám köszönt, eszembe jutott a reggel. Olyan távolinak tűnt, amikor itt jártunk Zsófival, és az előttünk álló napot tervezgettük, főzést és lakberendezést és munkát, a reggel, amikor rácsodálkoztam a viszontlátás élményére, a szicíliai szombatra, amit egy héttel korábban már láttam, amikor a szeplőtelen fogantatás ünneplésének napján a városba megérkeztem, más volt ez a nap, sokkal sűrűbb szósz, sokkal vastagabban szórt porcukor, mint a hétköznapok. 11 óra 20 perckor elővettem a telefont, kikerestem a híváslistából a számot.

„Mi van, DNS-lázban vagy?”– jutott eszembe a bátyám cinikus megjegyzése, mégis, vagy talán éppen ezért biztos voltam abban, hogy őt hívom fel először. Miért? Miért éppen őt? Amíg gyerek és tinédzser voltam, egyedül előtte szégyelltem magam, egyedül neki akartam – annak ellenére, hogy soha nem szerettem volna hasonlítani rá –, megfelelni, az egész világon egyedül tőle, az ő ítéletétől, az ő kritikájától féltem. Igen. Féltem tőle. Amikor tizenkét éves koromban kiderült, hogy az alsóviszokai felső szomszéd az apám, alig mertem a bátyám szemébe nézni, mintha legalábbis tehettem volna róla. A létezésem tehetett róla, az, hogy vagyok, valaminek a következménye, egy félrebaszás, egy bűn következménye. Féltem, hogy a lelke mélyén kiátkozott engem és azonosít azzal az alakkal, aki a lakásunkba költözött, akivel anyám megcsalta az apját, féltem, hogy úgy érzi, a csendes kisöccse nem tér vissza többé, elment, és megérkezett helyette ez az alsóviszokai trónörökös, ez a kis önző ficsúr, aki az anyja szeretetét dézsmálja, és még apja is van. Talán most majd tudok vele beszélni, talán ez a téma feltöri a bátyám vasbetonnal burkolt lelkét, ahová soha, egyetlen pillanatra sem engedett betekintést. „Whats up, bro, whats up, duck?” „Hahaha, bruhaha!” Most mondani fogok valamit, gondoltam, és nagyon figyelni fogok a csöndre, gondoltam, és amikor kimondtam, betalált, éreztem, megrepedt a beton, ha csak egy pillanatra is, de hallottam, a hú bazdmeg előtt, azt a lélegzetvételt, amellyel onnan a mélyből felszivárgott valami a lényegből, savas és keserű, sűrű és édes, és láttam őt, aki azt képzeli, ura a helyzetnek, ura a látszatnak.

– Hú, bazdmeg, az kemény! – ennyi volt, de éppen elég volt. Őt hívtam, mert úgy éreztem, neki tartozom a legtöbbel, nem száz vagy ezer dollárral, hanem a szégyennel, amit, ha igaz, hogy apám, Feri, nem az apám, ártatlanul törlesztettem negyedszázadon át. Whats up, bro, whats up, duck, mint haverok a kocsmában, brother from another father, így beszéltünk egymással egy életen át. Egyszer, egyetlen alkalommal próbáltam meg, hogy én beszélek vele, és nem az a kitalált karakter, akit alakítottam, Jamaicán, egy eldugott öböl eldugott sarkában, három hét együttlét után, egy-egy üveg Red Stripe-pal a kezünkben, félrészegen, nem emlékszem, mit, de valamit kérdeztem, és azt valóban én kérdeztem és valóban tőle, és a valódi életünkről, de a szeme azon nyomban szikrákat szórt és én megrémültem, féltem a bozóttűztől, féltem tőle. Az ő szemében a gyengédség kínos gyengeség volt, mintha bármi szégyellnivaló lenne abban, hogy az ember törékeny, amiről persze a vak is látta, a napnál is világosabb volt, hogy mit takar: nem egy törékeny, hanem egy szilánkokra tört lelket, amely a bátorság hiányát a bátorság látszatával takarja el, és ennek az építménynek a toldozgatása és foltozgatása minden erejét fölemészti. Ha mégis volna valami, gondoltam magamban, ami erre a darabokra tört lélekre gyógyító hatással lehet, az csakis ez, csakis én, csakis mi, ahogyan régen volt. És még valamire gondoltam, valami rettenetesre, valami kínosan nevetségesre: hogy szeretem. Ha ezt meg akartam volna osztani vele, akkor minden bizonnyal azt mondom, ich liebe dich, Bruder vagy molim te, brater, és akkor ő azt feleli, me too, my friend, de a saját nyelvünkön ezt nem közölhettem volna vele anélkül, hogy ne küldene el a büdös francba. Önmagam és önmaga csak álruhákban találkoztak, infantilis farsangi bál volt az élet. Ne mondd anyámnak, megvárjuk a Ferike eredményét, közben megkértem Rozit, hogy a biztonság kedvéért rendeljen egy csomagot, az körülbelül egy hónap múlva megérkezik, mondtam.

– Dehogy mondom, testvérem! – felelte Dani, aztán beszámolt arról, hogy mi a helyzet a Várnából vele együtt az ünnepekre hazatért pincérrel, unokatestvérünkkel. Unokatestvérünkkel? Mármint hogy akár még az is lehet? Hogy Zoltán az unokatestvérem volna? Az nem létezik! Ezek ketten teljesen máshogyan isznak, a bátyám és az unokatestvére, Zoltán, gépszíj, vad őrjöngés a megsemmisülésig és tovább és tovább, évek, évtizedek óta figyelem őket és figyelem magamat és hálát adtam az istennek, hogy nem kell így szenvednem, mint nekik, gondoltam, és közben eszembe sem jutott, hogy a különbségek keresése helyett a hasonlóságok keresésével is tölthettem volna az időt, ha az lett volna a feladatom, de nem az volt a feladatom, nem az volt a feladatunk, ők Váczi László unokái voltak, akit az alföldi tanyavilágból emelt ki a rendszer, hogy az épülő szocializmus és a Magyar Népköztársaság a diplomácia szolgálatába állítsa a Szovjetunió keleti szárnyán, Varsó, Moszkva, Kijev, majd Leningrád konzulátusán, ahol a szívélyes baráti eszmecserék folytatásának közepette nagy szüksége volt egy olyan, egyszerre örökölt és tanult képesség kamatoztatására, melynek segítségével olyan körülmények között is meg tudta őrizni hidegvérét és józanságát, amikor a beszélgetések közben elfogyott néhány liter lengyel, ukrán vagy orosz vodka. Váczi László! A Tütüs tata, akinek a 80-as években autója van, sofőrje van, aki a 90-es években, amikor mi anyámmal és a nevelőapánkkal karácsonykor meglátogatjuk őt, megtörten és szomorúan és szótlanul ül a sötét lakás sarkában egy bánattól gyűrött huzatú fotelben, a beszéde halk, zavarodott, az élete mintha már véget ért volna, mintha már csak a teste csoszogna itt mamuszban az új világban tehetetlenül, a birodalom összedőlt, a rendszer, mint a mosogatótálcába öntött fáradt olaj, távozik is, marad is, és ő azt várja, hogy mi is így tegyünk, távozzunk, mert nem szeret látni minket, mert nem az unokáit látja, hanem a halott fia hiányát. Vagy csak egyszerűen szarik ránk? – gondoltam. Váczi László! Az lehetetlen. Hiszen megcsináltam a testvéreimnek a családfát a nyáron, amikor pár napot Tardon töltöttem, és sokat gondoltam rájuk és a közös gyermekkorunkra és örömöt akartam nekik szerezni ezzel, és még Zoltán apját is felhívtam, Tamás bátyját, hogy megkérdezzem, mit tud a felmenőiről, hol kell őket keresnem. Az a családfa megvan a gépemen, gondoltam, azok a nevek ott vannak a gépemen, és ha beütöm ezeket a DNS-egyezések keresőjébe, talán. Az lehetetlen. De legalább ki tudom zárni, hogy igaz, ha nem is teljes bizonyossággal. Menjünk! Siessünk! A telefont a jobb oldali, a cigarettát és a rikító narancssárga öngyújtómat, amit még Pesten vettem, mielőtt elindultam volna Szicíliára, a bal oldali kabátzsebembe csúsztattam, a kávéscsészét az alátétnél fogva felemeltem. A kiskanál leszédült az alátétről, előbb a műanyag asztalra, majd onnan a földre esett. Csilingelt a csésze az alátéten. Láttam, hogy valami remeg, remeg a kezem. Felvettem a kiskanalat és a csészébe dobtam, majd a tenyerembe szorítottam az egészet, visszavittem a kávézóba, letettem a pultra és elköszöntem. A figyelmességem jólesett, nekem esett jól, mintha ellensúlyozta volna azt, hogy rossz vagyok. Rossz vagyok? Csak azért teszek néha jót, hogy jobbnak tűnjek, hogy jobb színben tűnjek föl? Nem arról van szó, hogy ezekkel a gesztusokkal is csak különbnek akarom feltüntetni magam, de valójában a legkevésbé sem érdekel az az ember, akin segítettem? Nem. Nem igaz. Őszintén segíteni akartam neki, hiszen kiszolgált engem, pedig nem is ismerjük egymást, a pénzhez pedig, amit kap, ugyan mi közöm nekem? Nem is a saját pénzemet költöm, Zsófi kölcsönbe adott pénzét költöm jelenleg, és közben azt ígérem neki, hogy minden rendben lesz, hogy lesz pénzem, és lesz olyan, hogy én tartom el őt, pedig erre, ha őszinte akarok lenni, nincsen, nem volt, nem lesz semmiféle garancia. Szégyellnem kellene magam, de nem szégyellem magam, azt gondolom, nincs más választásom, mert ha elmennék dolgozni, nem tudnám megírni a regényemet, ha pedig nem írnám meg a regényemet, akkor nem az az ember lennék, akit Zsófi szeret, ha nem írhatnék, felszívódnék a hétköznapokban.

– Megjöttem – mondtam, és közben hallottam a lépcső nyikorgását, Zsófi lépteit. Szó nélkül állt elém, mint aki készül valamire, és megragadta a vállam.

– Marcika! Figyelj ide rám. Bocsánat, amiért nem vettem ezt komolyan, gondolkodtam. Azt akarom mondani, bármi is lesz, én melletted vagyok.

– Köszönöm.

– Szeretnéd, ha hazamennénk?

– Micsoda? Te megőrültél? Karácsony van.

– Ott van a családod, ott tudod ezt az egészet tisztázni.

– Beszéltem Danival.

– Mit mond?

– Azt, hogy hú bazdmeg. De legalább nem nézett teljesen hülyének. Támadt egy ötletem, meg akarom nézni a gépen.

– Jó, de ne csavarodj be, szükségem van rád. Tudom, hogy nehéz, de próbálj meg nem erre gondolni, amíg megjön apád eredménye, és egyelőre ne küldj el senkit a francba, mert nem ők tehetnek róla.

Felvontam a szemöldökömet.

– Hanem ki?

– Hát ez az átkozott DNS-cég.

– Megvan nekem a Váczi-családfa. Van a DNS-egyezéseim között bő ezerkétszáz ember, távoli rokonok, sokan ezek közül feltöltik a családfájukat, és én abban is, a nevek közt is tudok keresgélni. Hátha!

– Van fényképed Tamásról?

– Persze!

– Küldenél nekem párat?

– Küldenék, de hát nem sokra megyünk vele. Huszonöt éven át mutogatták nekem Gerlóczy Zsigmondot, meg az ő fejformáját.

– És a Tamás apja?

– Róla is van képem szerintem.

Ahogy felhajtottam a laptop monitorját, a ventilátor halkan felzúgott. Minden itt van ebben a rohadt gépben, gondoltam. Egy barokk kisváros eldugott sikátorának dohos kriptájában ülök, de mindeközben minden itt van ebben a gépben, itt van Houston és itt van 1980 novembere, itt van Szeged, Kolozsvár, Kecskemét, Visegrád, Vágújhely, fotók, dokumentumok, szerződések, naplók, több ezer távoli rokon, lábnyomok és nyál, néhány gomb, és elnyel a rejtélyes múlt. Vagy a jövő. Mindez ebben a lapos fekete műanyagban, amit 20 éve nyomkodok már. Láttam apám nyálát abban a kis tubusban – amit a Tátra utca és a körút sarkán adtam fel egy hónappal korábban –, ahogy egy texasi labor futószalagján az én nyálamat tartalmazó tubus mögött a sorára várt, és hogy mostanra már csak adatok hosszú sora, bájtok, bitek. A gépeket emberek kezelik, akik hamarosan hazamennek a szeretteikhez és ki tudja, mikor jönnek be legközelebb, talán 26-án, ám ha szerencsém van, ha ez annak nevezhető, 24-én reggel még befuthat egy e-mail, apám eredménye, és akkor megnyugszom, és talán el sem kell mesélnem az egészet senkinek, legfeljebb utólag. Megnyugtató volt erre gondolni, de nem tartott tovább egy pillanatnál. Öntöttem magamnak a hideg kávéból. Guszti nem a rokonod, mondtam. Mit nem értesz, te szerencsétlen? Mégis mi olyan bonyolult ebben? Semmi. Mint amikor az írásszakértők összehasonlítanak két aláírást. Szoktak hibázni? Nem, nem szoktak. Miért nem? Mert ez a szakmájuk. Akkor ezek ott Houstonban miért hibáznának? Ha hibás lenne az eredményem, akkor nem lenne eredményem. Megnyitottam a családfakészítő programot, majd a vácziék nevű fájlt, elővettem a jegyzetfüzetemet és felírtam a neveket, előbb Tamás apai ágáról, Váczi, Szabó, Puskás, Oskolás, Basa-Szabó, Kasza, aztán az anyairól, akikről szinte semmit sem tudtam, Molnár, Fazekas, Kabai, Kelet-Magyarország, Kiskunság meg Nagykunság meg Hajdúság, igazság vagy hazugság. Frissítettem a DNS-egyezés-keresések oldalát, majd beírtam az első nevet: Váczi. Nincs találat. Szépen sorban végigmentem a neveken. Szabót, Molnárt és Fazekast természetesen találtam, ahogyan a Tescóban talál az ember bugyogót, lisztet és lábast, ezekkel nem sokra mentem, de azért nézegettem-nézegettem, és közben fejbe-fejbevágott a gondolat, hogy valóban rokonok fiókjában járok, de sehol egy Gerlóczy, sehol egy Kriegler, és sehol egy Váczi sem. Ez utóbbit tulajdonképpen megnyugtatónak találtam. Ki vagyok? Kik ezek az emberek? Zsófinak van igaza, amikor azt mondja, ez egy szar? Kiléptem a ház elé. Rágyújtottam, és becsuktam a szemem. Egy fehér kesztyűs nőt láttam, a tubusokat pakolgatta, és egy tubust véletlenül összecserélt egy másikkal, és egy ember valahol a világ másik pontján most az én eredményeimet nézegeti, nem érti, kik ezek a Krieglerek meg Gerlóczyk, és hová tűntek Smatkóék, az arcát is láttam, egy szláv férfi volt Pasadenában, csokibarnára sült szlovák a Csendes-óceán partján, kért még egy koktélt, ezúttal dupla rummal, aztán felhívta az anyját, és arra kérte, ne árulja el nagyapának, hogy zsidó, öreg már, mindegy már. Amikor kinyitottam a szemem, láttam, hogy a sikátor árnyékba borul, összerázkódtam ijedtemben, és megpróbáltam beugrani az ajtón, de késő volt, a fehér kesztyűs kéz lesújtott rám, mint egy sas, és a levegőbe emelt, mint abban a vissza-visszatérő álmomban, amikor gyanútlanul sétáltam egy domboldalban és valami felemelt, mint egy bábot, kapálóztam a lábammal, próbáltam talajt érni, de nem tudtam, egyre magasabbra emelkedtem és egyre jobban rettegtem attól, mi lesz, ha ez a felfelé húzó erő, mint gyerek a játszótéren, megpillant valami mást, ami jobban érdekli, és elengedi a testem, ami aztán zuhanni kezd, tőlem teljesen függetlenül, mert hiába vagyok vele, hiába vagyok egy vele, nincs hatalmam felette, azt, hogy lebegni akarok, talán én döntöttem el, de a legkevésbé sem bíztam meg abban a valakiben vagy valamiben, ami a magasba rántott. Most végre láttam. Egy houstoni labor munkatársa volt. Magasan repültem a város felett. A cigaretta kiesett a számból, láttam ahogy egy kis Fiat tetejére zuhan a San Benedetto utcában. Hová viszel? Tegyél le, kiabáltam, amikor felismertem a San Matteo-templom romos-bozótos környékét, és egy pillanatra megrémültem, hogy elhagyjuk Sciclit, mert azt nem szabad, nem hagyhatom el Sciclit. Éreztem, hogy lassulunk és ereszkedünk és már láttam, hol vagyunk, a furcsa teraszok vidékén a város felett.

– Doktor úr, jöjjön, siessen, a férjem megfullad! – kiabált egy nő kétségbeesetten. A hang az egyik barlangból szűrődött ki.

Beléptem a barlang száján. A cipőm orra hideg homokba fúródott. Kivettem a zsebemből az öngyújtómat. A tűzkő szikrázott, majd meleg fény terült el a kis odúban, melynek sarkában, a kőből kivájt sarokágyon elegáns csontváz feküdt keményített gallérú fehér ingben, szürke öltönyben, mellényben, világos, fekete szalagos Homburg gyapjúkalapban, a nadrág színéhez illő fekete bőrcipőben, sötét Chesterfield-kabátban, kesztyűben, nyakkendőben. Az ágy előtt másik csontváz állt, fekete csizmában, ingujjban, hózentrógerben. Jobb kézfejét elnyelte a fekvő ember szája.

– Maga kicsoda? – szólított meg a kétségbeesett hangú nő.

– Ida! Maga az? Nem ismer meg? Nem is emlékeztetem magát valakire? Senkire?

– Nem, a legkevésbé sem. Hagyjon minket magunkra! A férjem fulladozik! Nem látja, hogy rosszkor jött?

– A dédunokája vagyok. Régóta meg akarom kérdezni. Rácponty volt? Vagy gefilte fisch?

– Azonnal hagyja el a lakásomat, különben rendőrt hívok! Hogy jutott be ide? – kiáltott, és elindult felém. Levettem az ujjamat az öngyújtó gombjáról, és azzal a lendülettel megfordultam, és kiléptem a fénybe. Futni szerettem volna, de nem éreztem magamban erőt hozzá. Elbújtam egy szikla mögött, és néztem a várost. A nap megállt Scicli felett, és leterítette rá déli melegét. Megszólaltak a harangok, egyik a másik után, úgy zengett az otthonom odalent, akár egy kovácsműhely. Az otthonom, igen. Ez a város az én otthonom, hiszen amíg nem tudom, ki az az én, nem is létezem, az egyetlen kapcsolatom a valósággal ez a hely, Scicli, gondoltam.

– Húzza már ki, hát megfullad – kiáltotta dédanyám. Kilestem a szikla mögül és láttam, hogy a barlang szája előtt ajándékokkal a kezükben, mintha egy étterem előtt várakoznának, emberek álldogálnak.

– Pont úgy mozgatta a lábujját, mint a Gazocska, azt hittem, megőőőőrülök! Nézd meg a fejformáját, Ida! – mondta nagyanyám.

– A Tamás mindig úgy hívta, hogy szőke japán – mondta anyám.

– Kissé hirtelen haragú, de filozofikus alkat – mondta apám.

– Marcika, te éhes vagy, vagy most inkább nem ebédelnél? – kérdezte Zsófi. A hangja átvitorlázott az égen, nyomában minden átlátszó lett és ragyogó.

Kinyitottam a szemem. A házam teraszán álltam. Félve néztem végig a sikátoron, sehol senki. Érdekes a kérdés, és indokolt is, gondoltam. Igen, tudtam, igen, akartam enni. Ezt megnyugtatónak találtam.

– Együnk, persze, mindjárt megcsinálom – feleltem, és bementem a házba. Kinyitottam a hűtőt, elővettem és a hűtő tetejére pakoltam a sajtokat, sonkákat, paradicsomot, vajat, a narancslevet. Az asztalról a fotelre raktam a laptopomat, a jegyzetfüzetemet. Ahogy leraktam, megszédültem a látványtól. A vonalas füzet borítójára pár hónappal korábban azt írtam: Kriegler-napló. A kezembe vettem, és kinyitottam. Az első bejegyzés ez volt:

2018. május 27., 20 óra 13 perc.

Miksa születési anyakönyvi kivonata. 1851. október 21., Szeged. Apja: Kriegler József. Anyja: Steinitz Johanna.

Ahogy tovább olvastam, a testemet ellepte valami langyos folyadék, lassan oldódtam fel benne, mint egy mosószerkapszula.

Július 14.

Hogy kicsoda az apám, azt nem sikerült megtudni. De azt igen, hogy ki nem. A közös múltunk nem lehet kapcsolat tárgya, de az elhallgatott közös múltunk igen. Ha apám nem az, aki, akkor akár az apám is lehet, nem igaz?

Hittem, tudtam, gondoltam. Mit hittem, mit tudtam, mit gondoltam. Az elhallgatást, ferdítést megérzi a kamasz. Minél több ilyet érez, annál inkább lázad. Csakhogy te, azért, mert lázadni hagytak, abban a hitben éltél, hogy nem ellenük lázadsz. A hazugságok ellen lázadtál?

2002 és 2018 között nevelőapákra vadásztam, és elástam magamban apai rokonságom, mintha nem is léteztek volna. Bárki lehetett az apám, csak az apám nem, mert rá – és rám is – az a teher nehezedett, hogy az apám.

– Na, eszünk? – szólalt meg Zsófi a hátam mögött. Becsuktam a füzetet és a táskám mélyére suvasztottam. Szégyelltem minden egyes gondolatomat. Megalázva éreztem magam. Mintha valaki figyelt volna, mintha kiröhögtek volna, mintha végig figyeltek és röhögtek volna rajtam.

– Szeretnél eljönni velem sétálni, vagy most inkább maradnál?

– Most inkább maradnék.

– Jó. Próbálj megnyugodni. Hány órakor érkezett meg az eredmény?

– Este tizenegy előtt.

– Az Houstonban körülbelül dél?

– Valami olyasmi. Talán megjön holnap. De ha nem, és nem gépek dolgoznak, hanem emberek, akkor csak karácsony után, gondolom, huszonhatodikán. Nagyon remélem, legalábbis.

– Guszti nem válaszolt?

– Nem. Fel kell hívnom.

Megterítettem, felszolgáltam, leültem enni. Zsófi megcsodálta a gyönyörű, műanyag tányéralátétet, amelyen a szegfűk a sárga mindenféle árnyalatában pompáztak, boldog volt a sok finomság láttán, én pedig csöndben maradtam, hogy élvezhesse végre az életét. Nem éreztem ízeket, de azért ettem, és közben elolvastam Rozi válaszát.

„Hát nagyon csodálkoznék, ha a Feri és a te fejformád nem egy alomból lennének. Rendeltem kettőt, mert úgy olcsóbb volt, öt nap múlva hozza a posta. Ha megjön, mit kell csinálni vele?” – kérdezte. A fejformám, hát persze. Vajon tényleg a fejformám hasonlít, vagy a mi történeteink hasonlítanak azokhoz a történetekhez, amiket kitaláltak nekünk? Milyen kiszolgáltatott egy gyerek, és mennyire nehezen fogadja el felnőttként, hogy nem lesz elég idő felnőni, nem lesz idő arra, hogy a kialakult ént megszabadítsuk a befolyásolt én rögeszméitől, ezért az önmagunkkal való ütközés elkerülése érdekében inkább félrerántjuk a kormányt, és hiszünk a mélységnek, hiszünk a hangoknak, pedig nem a mi hangunk az, pusztán az életünké, az életünk szereplőié. Kriegler Ferike is ezt hallgatta vajon? Nézd meg a Gerlóczy Zsigmond fejformáját! Mert a fia, az apám már egészen biztosan ezt hallgatta, hiszen tudom, szem- és fültanúja voltam nemegyszer, nézd meg a fejformáját, aztán én is ezt hallgattam nagyanyámtól és anyámtól, ott volt a konyhában a falon a fotó, meg is lehetett nézni, és én néztem, ők nézték, mi néztük, Rozi nézte, nézzed csak, Rozikám, az ott alsóviszokai Gerlóczy Zsigmond és az ő fejformája, az asztalfőnél, már bizonyára felismered, Ferike ül, és az ő fejformája, Marcit pedig nem kell bemutatnunk neked, nézd meg a fejformáját, most már érted, ugye? Nagyon csodálkoznál? Jobban csodálkoznál, mint ahogy akkor csodálkoztál, amikor megtudtad, hogy Marci a féltestvéred? Azon csodálkoznál jobban, ha megtudnád, hogy mégsem a féltestvéred, vagy azon, ha kiderülne, hogy amit az anyád mondott neked, az nem igaz? Nem tudod? Persze hogy nem! Szépen ügyesen elrántod azt a kormányt, és vársz, mást nem tehetsz.

„Rá lesz írva, nagyon egyszerű. Nagy pánikban vagyok” – feleltem.

Az örvény borzalmas erővel szívott lefelé, és a mélyben ott keringett velem minden élő és holt ember kétségbeesetten. Eszembe jutott, hogy anyámmal is meg kellene csináltatni a tesztet, mert mi van, ha elcseréltek? Anyámat is tesztelnünk kell, gondoltam, de még meg akartam várni az eredményt, apám, Feri eredményét. Miért is? Miért nem hívtam anyámat azonnal? Mert nem akartam feleslegesen felizgatni. Hiszen fáj a lába. Miért fáj a lába? Mert elesett. Miért esett el? Mert fáradt volt. Miért volt fáradt? Mert nem aludt. Miért nem aludt? Mert aggódott a negyvenéves fiáért, akinek rossz napjai voltak, és a rossz napjain szeretett mindenkit a poklába magával rántani, hogy érezzék, neki rossz napjai vannak. Az anyám törött lába a bátyám vérző szíve, de akkor mit tenne anyámmal az én szenvedésem? Úgy döntöttem, inkább értesítem Ferit arról, nem volt abban a hónapban URH-koncert a Bercsényi Klubban.

– Nyomkodod! – szólt rám Zsófi.

– Tessék? – kaptam fel a fejem, és odébb toltam a telefont. – Elnézést.

– Mindjárt megyek sétálni, majd írsz nekik akkor.

– A hegyre ne menj fel. Elhagyatott barlangok vannak ott.

– Te voltál a barlangoknál?

– Nem voltam.

– Holnap lesz a várostörténeti séta a barlangokhoz, tudod! Eljössz?

– Ja, igen! Nem tudom. Elküldtem Ferinek a programfüzetet, Rozi pedig megrendelte a csomagot.

– Szegény Rozika. Mire az a csomag odaér, megjön apád eredménye. Nem lesz semmi baj.

– Talán – feleltem megkönnyebbülten. Kellemetlen érzés volt, mert egy pillanatra olyan gondtalan lett minden, gondtalan az élet, vagyis olyan, mint régen. Jó volt. Szerettem itt élni. Az az ember, akire emlékszem, akit előző este láttam utoljára lefekvés előtt a tükörben, szeretett itt élni.

Miután Zsófi elment, leültem az asztalhoz. Írnom kellett. Írnom kellett valakinek, akinek nagyon régen nem írtam már. Le kellett ülnöm, hogy írjak, és azt írtam neki, Scicliben, az év legrövidebb napja utáni reggelen, a hegyre felkapaszkodó sikátor végén, nem sokkal a reggeli kávé után megérkezett az a rohadt DNS-teszt, és a Guszti sehol. Ha ez igaz, akkor nem lesz regény, akkor nem írunk regényt – akkor a regény ír majd minket –, legfeljebb egy olyan regényt, amely arról szól, hogy mégsem lesz regény, mert akkor ezt nem lehet megcsinálni. Akkor az életet nem lehet tovább csinálni. Várom, hogy Guszti írjon és kiderüljön, nem kapcsolta be a DNS-egyezés keresőt, várom, hogy megérkezzen apám eredménye és már arra gondolok, Szatyor Sándor az apám, vagy egy mezőkövesdi tornatanár, hiszen akkoriban Tardon éltünk, és anyám csak azért találta ki ezt az egészet, mert szégyellte, hogy mással is megcsalta a férjét. Erre gondolok, meg arra, hogy talán mégis a garabonciás fiú az apám, Kardos G. György nevezte így a nekrológjában, nem merem kimondani, leírni a nevét, Tamás. Ha így lenne, akkor ez a világ legnevetségesebb története, akkor vége, akkor nem beszélek soha többé se anyámmal, se senkivel, hiszen próbálok itt emlékezni valakire, aki ezek szerint nincs és nem is volt sohasem, arra a frusztrált tinédzserre, és akkor tessék, lehet, hogy az egész teljesen felesleges volt, ahogy a féléves kutatómunka is, és most, hogy írok, hogy újra neked írok, úgy érzem, ez ugyanaz a lendület, mint amikor 2002-ben apám, Feri elköltözött végre a lakásból, és én elkezdtem írni, ugyanannak a kétségbeesettségnek az ereje, valami borzalmasan erős zuhatag, segélykiáltás, ordítás, hogy hallja meg valaki, mi történik itt velem! Igen. Ez az írás. Számomra ennyi az írás, a többi csak erőlködés, alakoskodás, ahogy Ottlik mondta, az író hallgasson, ha nincs semmi mondanivalója. Akkor én nem is vagyok író. Akkor, ha ez igaz, én nem vagyok író, akkor engem ebbe az egészbe belekényszerítettek, hát ki akarta, hogy író legyek? Anyám. Miért? Mert minden másra teljesen alkalmatlan voltam. Miért voltam alkalmatlan? Mégis mi történt velem? A dolgok máshogyan történtek?

A nagyapám, amennyiben a nagyapám, 16 évesen lett Gerlóczy, én meg 19 évesen lettem Gerlóczy. 1927, 2000. Mégsem lennénk sorstársak? Vagy mégis? Hiszen őt örökbe fogadta egy Gerlóczy, ahogyan… Ahogyan engem is? A Krieglert örökbe fogadta egy Gerlóczy, aztán ennek a Gerlóczynak a fia örökbe fogadott egy Váczit, és így lett mindenki Gerlóczy, holott senki sem az? Akkor mégis sorstársak volnánk? Ami lettem, amivé és akivé váltam, események és következmények bonyolult összefüggése, hálózata és láncolata, de ha nem az történt, ami történt, akkor nem az lettem, ami voltam, hiszen az eseményeken és azok következményein túl és mögött mégiscsak léteznie kell valaminek, ami az én, és ez az én létezett akkor is és mindig is, és most is, hibernált létezés, valahol várakozik, mint egy megfeneklett hajó, és akire vár, az én vagyok. Az te vagy. Azok mi vagyunk.

Szükségem volt valakire, aki meghallgat és hisz nekem, aki konyít valamennyit a genetikához, aki nem hideg tudós, de nem is ábrándozó művészke, Gábor, gondoltam, ő a barátom, igen, ő még ismerte azt a Váczi Márton nevű Gerlóczy Mártont, akivel 1998 tavaszán találkozott először a Jászai Mari téren. Nem tudtam volna ezen a napon olyanokkal beszélni, akik nem ismerték azt az embert, ráadásul mostantól, gondoltam, új időszámítás kezdődik, felszámolom majd a felszínes kapcsolataimat, ez elkerülhetetlen.

„Gábor, gubanc van, hívhatlak?” – írtam.

„3-kor hívlak” – felelte.

Volt fél órám 3-ig. Megnyitottam a levelezőprogramot, és írtam egy indokolatlanul hosszú levelet Kazuhikónak. Jólesett megfogalmazni azt a levelet, megnyugtatott a felelősség érzése. Megírtam neki, melyik kijáraton hagyja el a repteret, melyik bódénál vegyen és hová jegyet, hányas buszállomásnál várakozzon és mi lesz a buszra írva, milyen hosszú az út és mikor kell leszállnia, továbbá biztosítottam arról, hogy amikor Scicliben leszáll, ott várjuk majd őt Zsófival.

Pár perccel 3 után megcsörrent a telefonom. Kimentem a teraszra, elnéztem a háztetők felett, rágyújtottam, és fogadtam a hívást.

„Mi baj van?” – kérdezte Gábor.

„Megjött a DNS-eredményem. És nincs kapcsolat köztem és a Guszti közt.”

Csend volt a vonal túlsó végén, síri csend, aztán zavart krákogás.

„Hogy érted?” – kérdezte gyanakvó hangon.

„Az apám testvére nekem e szerint a teszt szerint nem rokonom. Van olyan, hogy mit tudom én, mutáció? Ennyire eltérhet?”

„Nem, ne szórakozz, várjál, egy nagybácsiról van szó. És mikor jön meg Ferié?”

„Remélem hamar. Lehet, hogy elcseréltek?”

„Anyád?”

„Nem tud róla.”

„Nem kellene felhívnod?”

„Megvárom a Feri eredményét.”

„Nyugodj meg! Megnézem, kicsit olvasgatok, aztán visszahívlak.”

Mielőtt letette volna, hallottam, ahogy azt morogja a bajsza alá, Jézus fasza, és átfut az agyán a gondolat, hányszor jártam ezeknél abban a káoszban, fent az apja szobájában fű után kutatva, hányszor gondoltam valamit apáról és fiáról, összefüggésekről, és hányszor voltam elégedett azzal, hogy ezáltal valamit jobban tudok, jobban értek náluk. Gábor drogos volt és alkoholista, lehetetlenül elviselhetetlen alak, aztán egyik napról a másikra letett mindent, és visszament oda, ahol a tönkrement életét megelőzően utoljára jól érezte magát, a folyópartra, visszament horgászni, és vitte magával a függőségét is, sötét lakótelepi házak lépcsőfordulójában dílerekkel találkozott, kínai csalikat és rapalákat és damilokat vett számla nélkül, és nem árulta el senkinek, hogy hova jár, hol perget hajnalonta. Őszinte lett, szelíd, zárkózott, szomorú. Maximálisan megbíztam benne, mert tudtam, nem hazudhat. Ha csak egyet ferdít, visszazuhan a poklába, éreztem. Igazat kellett mondania, elsősorban magának, minden pillanatban. Hogy honnan vette a bátorságot és az erőt ahhoz, hogy szembenézzen azzal a szörnyeteggel, aki volt, nem értettem. Talán a folyópartról. Talán ő sem volt szörnyeteg. Talán senki sem az.

„Gyere a padhoz olvasni, hozz nekem fagyit és vizet!” – írta Zsófi.

„Ahová tegnap?”

„Igen, de jöhetsz rövidebb úton. Siess, inkább utána fagyizom, nem kell hozzál fagyit!”

Fél 4-kor magamhoz vettem egy palack vizet, és elindultam. Az ember, aki a testet mozgatta, mögöttem sétált. Szédült. Az ember, aki mögöttem szédült, a testet mozgatta előttem. A test könnyedén ereszkedett lefelé a sikátoron, az ember viszont, aki mögötte sétált, a hátán cipelte mindenét. Mindenét. Az élete minden eddigi pillanatát, minden kimondott és eltitkolt gondolatát, álmokat, bűnöket, vallomásokat és hazugságokat, emlékezést és felejtést, teleket és nyarakat, kerteket és házakat, tetteket és vágyakat, és ahogy hátranézett, szamarakat látott, végtelen hosszú, az égig emelkedő sikátort, vászonzsákokkal megpakolt szamarak ezreit és tízezreit, ameddig a szem ellát. Az egyik szamáron, messze, már a felhőkhöz közel, az ég alatt, egy fiatal, fekete hajú férfi gyalogolt egy szamár mellett. Mintha mindennap ezt tenné, egykedvűen, természetesen, de nagy derűvel. A szamáron meg egy 5-6 éves fiúgyermek vigyorgott boldogan. Mögöttem minden, előttem semmi. Csak hideg kövek, kihűlt jövő. Az agy, mint egy túlhevült motor, dolgozott, izzott. A sarokra érve megálltam, mély levegőt vettem. Ahogy beszívtam a levegőt, a szamarak eltűntek, amint kifújtam, visszatértek. A tüdőm a világ volt. A tér. Próbáltam eltűnni, próbáltam megmaradni. Mielőtt körülnéztem volna, hogy átvágjak az utcán, vettem még egy mély levegőt. Egy öreg autó húzott el mellettem, kínlódva kapaszkodott felfelé, hogy kijusson a katlanból, a szamarak prüszköltek a benzingőztől. Éreztem az öreg Fiat szagát, letüdőztem a 80-as évek, a gyermekkorom vasízét. A narancssárga bogárhátú hátsó ülésébe süppedve néztem ki a sötét bihari éjszakába. Valaki fekszik előttem, az anyósülésen, kockás pléddel betakarva, jajgatva szenved, ez egy út, egy másik Erlkönig-út, nem Mikecs Anna útja, ez az én utam, a mi utunk, a 6. születésnapomon, de ez sem engem, sem mást nem érdekel, mennünk kell, sietnünk kell, el kell érnünk a határt, a Magyar Népköztársaság területét, az otthonunkat, ahol minden rendben lesz. Semmi sem lett rendben. Semmin sem tudunk változtatni. 1987. augusztus 18. Hat nap múlva, egy győri kórházban megszületik Zsófi. Amikor másfél hónaposan gügyög az anyja karjában, mi gyászolunk. Apánk meghalt. Az alkohol vitte sírba. Anyánk élőhalott, mi tartjuk életben. Magamhoz kell térnem. Végig ezen a sikátoron, ki a Corso Italiára, aztán egy újabb sikátor, egész a mederig, a kis hídon át, ahonnan már látni a napfényben úszó Madonna del Carmine penészes falát, nagy, fényes vászon, sok milliárd szikrázó homokszemcse, és ha a lépcsőn felmegyek, ott ül majd ő, arcát a napban fürösztve, észrevesz, rám néz, mosolyog, szeret, engem szeret, mindegy, ki vagyok, ő akkor is szeret, vagyis akkor én én vagyok, akkor valami mégis van bennem, ami bennem van, mindentől függetlenül, ami én vagyok, amit szeret. Már láttam a hidat, az alagút végét, amikor egy hűvös szűkületben valami megragadta a torkom, letepert a földre, és eltaposott.

Láttam a szememet, az orromat, a fülemet, a számat, a kezemet, az ujjaimat, a karomat, a vállamat, a hasamat, a lábamat, a bokámat, a térdemet, a herémet. A májamat, a lépemet, a vesémet, a szívemet. A csontokat, a porcokat, az inakat, az ereket. Oxigén és szén, hidrogén és nitrogén. És egy gondolat. Valahova tartozik mindez, valamiből létrejött mindez, máshová nem tartozhat, mint ahová tartozik, másból nem jöhetett létre, mint amiből létrejött, a megtestesülés már öntudatlanul is a test után kutat, ahová tartozik, amiből létrejött és később úgy ébred tudatára, hogy tudatosítja magában, miből jött létre és hová tartozik, ez maga a tudat: ez az ismeret, minden más ebből az ismeretből építi fel tovább a tudat szerkezetét, mint mag a növényt a talaj sötétségéből a fény felé. A kérdés rendkívül bonyolult: ki vagyok? Semmit sem ér az egész válasz nélkül, márpedig válasz, amíg nincsen, semmi sincsen, és ez a semmi azzal tölti ki az idejét, hogy magára rántja a mindent, magamra rántok magamból mindent, és nincs hatalmam szelektálni a felém áramló áradatból. Zsófi várt, ezt tudtam, értettem, az utat ismertem, bennem volt ez is, képek az útról, ahol már jártam, de mennyi helyen jártam már, gondoltam, és mi van, ha a tudat megviccel, más út emlékét társítja egy érzés emlékéhez, és én olyan úton indulok el, ami sehová sem vezet. Megdörzsöltem a szemem, és átmentem a hídon. A templom teraszára vezető lépcső ötödik fokára érve már láttam Zsófit, a napfényben sütkérező arcát, ölében könyvvel, kabátja ujjából kibújva. Elégedett volt, mert sétált, de gondterhelt amiatt, hogy én nem sétáltam vele.

– Hol jártál, Zsófikám? – kérdeztem.

– Nagyon szép utat találtam a San Matteo-templomhoz, muszáj feljönnöd majd velem. A főtér bal felső sarkából nyílik egy kis sikátor, azon kell felkanyarodni.

– Kutyákkal találkoztál?

– Nem. Viszont pár barlangot láttam. Ott fent süt a nap. Scicli gyönyörű város, de ha napfényre vágysz, fel kell kapaszkodnod a sziklákon.

– Én mondtam, hogy ez egy katlan.

– Csend legyen! Hiába éreztem a hátamon a napfény melegét, mert aztán egyre erősebben fújt a szél, és egyre inkább elfáradtam. Aztán az első barlangok körül furcsa szag csapta meg az orrom. Mint az állatkertben. Nem mertem benézni, mert bentről mocorgást hallottam. Mentem tovább, mert féltem a barlangoktól és akkor még nem tudtam, hogy a barlangok városában vagyok, hogy a legkisebb kősziklába is tíz barlangot vájtak, és az ösvények mentén kizárólag barlangok mellett fogok elhaladni.

– Nem találkoztál senkivel? Nem kérdezték, hol vagyok?

– Ki kérdezte volna, hogy hol vagy? Figyelsz te rám egyáltalán?

– Persze, elhagytad a barlangokat.

– Aztán felértem a templomhoz. Azt látnod kell. Holnap felmegyünk. A főbejáratát csak egy hatalmas rács védi, nincs ajtaja, jobbra gyönyörű kilátás Sciclire, balra pedig további sziklák és barlangok és ösvények az ismeretlenbe. A templomban a rácson át benézve mintha festményt láttam volna. A végítélet. A falakról mindenhonnan mállott a vakolat, a padok, a szószék, festmények, egyáltalán, minden berendezés hiányzott, csak a hatalmas kereszt lógott a csupasz falon, és egy galamb repült ide-oda az ablakrések között. Félelmetes volt, szeretnék még felmenni oda, de egyedül féltem. Muszáj feljönnöd velem.

– Jó, megígérem, hogy felmegyek. Most szeretnék inni egy sört, amíg még oda süt a nap a kocsma teraszára. És fel szeretném hívni Gusztit.

– Megvan a száma?

– Nincs, elkérem Feritől.

– Mondtad Ferinek, hogy megjött az eredmény?

– Nem mondtam.

Volt valami borzongatóan izgalmas abban a gondolatban, hogy nem mondom el nekik, egyáltalán nem mondom el nekik, ami történt és történik, és ha legközelebb találkozunk, abban a kényelmes és bivalyerős tudatban ülök majd közöttük, hogy hatalmam van felettük. Miért is tetszett ez a gondolat ennyire? Talán ugyanezt tették velem. A sorsom a kezükben volt, ők írták az életem történetét, ide-oda ráncigáltak, amíg tehették, én pedig az lettem, akinek az akaratuk alapján lennem kellett. Leélhettem volna így az életem, de nem tettem. Nem hittem nekik, de az meg sem fordult a fejemben, hogy ekkorát hazudtak nekem. Lehetséges, hogy azért nem hittem nekik, mert hazudtak nekem, gondoltam, és a gondolat mögött egy ijesztően barátságtalan erő sodrását éreztem. A haragom sodrását.

Öt perccel később a San Bartolomeo kocsma teraszán ültünk. Siettem, hogy elérjük a napfényt, pedig nem érdekelt a napfény, a sör érdekelt és a különleges alkalom, a közelgő karácsony, az év legjobb alibije, amikor senki sem tesz szemrehányást a másiknak, hogy iszik, mert mindenki iszik, még a San Bartolomeo tulajdonosának fia is, aki kora délutáni fékevesztett részegségével, romlottságával és ízléstelenségével, tolakodó, vulgáris és közönséges megjegyzéseivel egészen otthonossá, egészen kelet-európaivá varázsolta a kocsma miliőjét. Az utcákat lovasok járták, díszes öltözetben, színpompás viseletben. Karácsony lesz, gondoltam, a boltok bezárnak, és mi otthon maradunk, és én otthon maradok ezzel a bizonytalansággal. Hiába a sok kellemes vagy kellemetlen emlékű karácsony, mennyi is volt, gondoltam, 37 darab, olyan karácsonyban még sosem volt részem, amikor nem tudtam, ki az apám, de legalább nem vagyok egyedül, néztem Zsófira, itt van velem, és attól sem kell tartanunk, hogy részegen nekiesek valamelyik rokonnak, mert kétezer kilométerre vannak tőlem, légvonalban 1243, közúton 2122 kilométerre, megnéztem, mindig megnézem.

– Jártam a temetőben is, majd elviszlek oda – mondta Zsófi. – Csodálatos családi kriptákat láttam, némelyik akkora, mint egy ház.

– Mint mondjuk a Via Santiglia harminckilenc?

– Igen, mint mondjuk az!

– Muszáj beszélnem Gusztival. Az e-mailre nem válaszolt.

– Írjál Ferinek.

– Jó – feleltem, és megnyitottam a csetablakot. Ki ez az ember? Miket írunk mi egymásnak, gondoltam. Boldog születésnapot, köszönöm, isten éltessen, köszönöm, eltelik egy év, kettő, három, mi értelme ennek az egésznek! Ez nem család, ez még csak nem is barátság, ki ez az ember nekem? – gondoltam. A térdem reszketett. A sötétség árja maga előtt tolta a fényt a falakon, a Nap lassan lebukott a sziklák mögé.

„Guszti mobilszáma megvan neked?” – kérdeztem apámat.

„Van valami, egy pillanat” – felelte, és amíg kereste, feltettem neki egy kérdést.

„Az URH-dátumot láttad?”

„URH-dátumot?”

„E-mailen küldtem. Nem volt novemberben koncert. Október 11-én volt URH-koncert.”

„Én barom! WOW!”

„Mi az, hogy WOW?”

„Most látom csak. Hogy megvan a dátum!”

„Az októberi? Az nem annyira stimmel! Az 10 hónap. Az 5 héttel több” – írtam, és eszembe jutott, hogy anyám valamikor a 90-es években azt mondta nekem, túlhordott, tíz hónapra születtem, igen, mondott ilyet, gondoltam.

„Le fogok menni alfába ez ügyben, illetve konzultálok édesanyáddal.”

„Sok szerencsét! Hívd fel!” – feleltem, majd sóhajtottam egy nagyot, megittam a Morettit és azonnal hoztam egy újat.

– Mi az, mit ír? – kérdezte Zsófi.

– Ne akard tudni. Várj, megint írt valamit – mondtam.

– Olvasd fel!

– „Van, hogy az ember nem a valóságra emlékszik, hanem arra, amit régóta szajkózik. Oké! Ádinál tuti, hogy voltunk, meg szerintem a Bercsényiben is, de most már ebben sem vagyok annyira biztos.”

– Mi van? – sápadt el Zsófi.

Láttam magam előtt apámat, amint a koszos szobájában cipőstül fekszik az ágyon a félhomályban a könyvek között, és az 1980-as műsorfüzetet nézegeti az okostelefonján vagy iPadjén. Odakint a konyhában már párás az ablak az elforró teavíztől, sípol és prüszköl, majd kifut a kávé, légy vergődik a két ablak közt, ahol bogarak megkövesedett szarát kerülgeti egy haldokló pók, a teraszon nedvesen fénylik a rohadó avar a decemberi napsütésben, nagyanyám tévét néz, babrál, matat, pakol, forgatja a káosz tárgyait maga körül, rendezi a rendetlenséget. Valóságot gyúr álmokból és fantáziából, és fantáziát gyúr a valóságból. Spekulál.

„Nekem körülbelül november 22-én kellett megfogannom” – írtam.

„November 22! Ott van! Európa Kiadó! Gyanús!” – válaszolt apám. – Nem is tudtam, hogy akkor már különváltak a Müllerrel. Ez lesz az! A Jenőre emlékszem, nem a Müllerre! Sorry! Európa Kiadó volt.”

– A Jenőre emlékszem, nem a Müllerre. Micsoda mondat ez! Rosszul emlékszel arra, hogy mire emlékszel, de már emlékszel, hogy másra emlékszel.

– Hogy mi van? – kérdezte Zsófi.

Az örvény dühvel és haraggal szívott lefelé.

– Mi az, hogy a Jenőre emlékszem, te idióta? Hiszen az a koncert 1981 novemberében volt, amikor én már éltem, három hónapos voltam. A Jenőre emlékszel, nem a Müllerre, bazdmeg? – kiáltottam fel. A tulaj fia jelent meg az ajtóban, elvette az öngyújtómat az asztalról, és miközben rágyújtott, a tekintetében láttam, legszívesebben elhívná a szőke nőt vacsorázni. Zsófi kényszeredetten mosolygott rá, aztán az asztal fölé hajolt.

– Mi történik?

– Pillanat – feleltem.

„Az a koncert 81 novemberében volt, azok már a 81-es koncertek. Csak a legfelső rubrikát nézd!” – írtam apámnak.

„Látom, látom, Marcikám! Ez az összes bercsényis program listája?”

„Igen!”

„Ha egyáltalán bercsényis volt…”

Felálltam, kortyoltam egyet a hideg sörből, léptem kettőt a járdán az úttest felé, és rágyújtottam. A katlan fölött magányos felhők rohantak a tenger felől fújó széllel, a magasan fekvő házak homlokzata homoksárgán csillogott, idelent hűvös árnyék, penész, moha, doh, gaz, hideg kövek. Ha egyáltalán bercsényis volt? Idióta! Kibaszott idióta! Fel kellett hívnom Gusztit. Több mint fél éve leveleztünk, szinte mindennap írtunk egymásnak, de telefonon egyszer sem beszéltünk. Zavarban voltam, mint mindig, ha idegenekkel kellett beszélnem, hát még erről, hát még neki, hát még most. Visszaültem a székre.

– Na, akkor most felhívom Gusztit.

– Megvan a száma?

– Feri elküldte.

Kicsöngött.

– Márton vagyok, Gerlóczy – mondtam. Évek óta így mutatkoztam be az olyan embereknek, akik ismertek valamelyest, de annyira azért nem, hogy azt mondjam, Marci, míg a vadidegeneknek azt mondtam, jó napot kívánok, Gerlóczy Márton vagyok, de a Gerlóczyt igyekeztem elharapni. Miért is? Nehéz volt megszoknom, igen. De valami szégyenérzet is társult ehhez, aminek eredetét, formáját és állagát talán magam sem ismertem. Nem szerettem kimondani a nevemet, és akkor, ott, egy pillanat alatt átfutott az agyamon, talán azért nem, mert semmi közöm ehhez a névhez, de nem abban a vonatkozásban, hogy a Gerlóczyak sem Gerlóczyak, hanem Krieglerek, ezúttal sokkal kegyetlenebb módon, ha tudniillik semmi, azaz semmi közöm apámhoz, Ferihez. A könyveimre gondoltam, a rohadt kurva könyveimre, melyeken, ha ez igaz, rossz név szerepel. Márton vagyok, Gerlóczy, mondtam a nagybátyámnak, Gerlóczy Gusztávnak, aki ekkor már nem pusztán 90, de 99%-ig biztos lehetett abban, hogy biológiai értelemben neki sincsen semmi köze ahhoz a Gerlóczyhoz, alsóviszokai Gerlóczy Zsigmondhoz, Kriegler Miksa felső szomszédjához, akinek a nevét viselte.

– Áh, jó napot! – szólt bele Guszti a telefonba. Ismerős hang volt ez. A Feri hangja, az apjuk, az anyjuk, egy család hangja, ismerős nyelv, ismerős hangszín és dallam, negédes és folyékony, barátságos és közvetlen, békés, neurotikus. – Hogy vagy? Milyen Szicília?

– Szicília az biztosan jó, de én most nem ott vagyok. Pánikban vagyok. Láttad a levelemet?

– Nem. Megyek a gyerekekért éppen.

– Megjött az eredményem, és nem köt össze veled a rendszer.

– Érdekes – mondta nyugodt, békés hangon, mintha meg sem hallotta volna, amit mondok, pedig hallotta, csak még nem értette, az ilyesmi fennakad valamin a tudat felé vezető úton, megáll az emelkedőn és gurul visszafelé, többször neki kell menni, erőből.

– Nézd meg, kérlek, hogy mindent jól állítottál-e be. Lehetséges, hogy letiltottad a láthatóságodat.

Guszti hosszú monológba kezdett, arról, hogy ezek a DNS-cégek alapjaiban fogják megváltoztatni a világunkat. Hetek óta lebegve jár, az igazság órája közelít és felszabadít minket, és a gyermekeinknek már jobb lesz, de azért vigyázni kell, aggódik, nehogy rossz kezekbe kerüljön ez a fegyver. Egy idő után, ha nehezen is, de közbeszóltam, hogy ne haragudjon, de nekem most a lehető leggyorsabb intézkedésre van szükségem, és azonnal írjon, ha hazaért. Miután letettem, láttam, hogy Feri válaszolt.

„Tudom, most izgulsz, de azt mondom, nyugodj meg, nyaralj, vagyis telelj, én meg beszélek a Jenővel, a Müllerrel és édesanyáddal – ki fog derülni! És a nyál is nyilatkozni fog! Anyád az egész Bercsényi Klubos jelenlétünkből csak a Bódy Gáborra emlékszik.”

A nyál is nyilatkozni fog. Nem akartam elmondani neki, hogy mi történik éppen, de annyira felidegesített, hogy szerettem volna, ha tudja, nem pusztán a koncert dátuma nem stimmel.

„Na, igen! Csakhogy az én nyálam két nap előnyben van, és ma reggel megérkezett. És nem talál DNS-egyezést a Gusztival. Jelenleg így áll a helyzet” – írtam.

„Izgalmas” – felelte apám. Szél zúgott a köveken, autó dudált az úton, lópata kopogott a járdán. Kétségbeesetten néztem a telefon kijelzőjét. Izgalmas? Ezt felelte? Valóban ezt felelte?

„Izgalmas? Nem pont ez jut eszembe róla. Semmi izgalmas nincs benne. Az anyátok Gusztival biztosan közös. Ha tehát titeket összeköt majd a rendszer, vagyis működik, engem viszont veletek nem köt össze, akkor itt csúnya dolgok lesznek. Ne mondd a mamának, jó?”

„Nem mondom.”

„Remélem, gépek dolgoznak és nem emberek, és akkor megjön az eredmény hamar.”

– Uramisten! – mondtam, és letettem a telefont az asztalra.

– Mi az? – kérdezte Zsófi.

– Feri! Azt mondja izgalmas, hogy nincs DNS-egyezés.

– Szegény hülye!

– Meg azt is mondta, hogy nyaraljak, élvezzem Szicíliát.

– Mikor beszélsz anyáddal?

Nyaraljak, mondta apám. Vagyis teleljek, mondta apám. Apám mondta? Ha az ember egy ilyen kérdést kénytelen feltenni magának, vajon képes lehet-e nyaralni vagyis telelni? És az az apa, aki tudja, hogy a fia éppen ilyen kérdéseket tesz fel magának (apám-e az apám?) nyaralás vagyis telelés közben, vajon épelméjű-e. Nyaralj, élvezd Szicíliát! Miféle idióta képes ilyesmit mondani? A legkevésbé sem érdekelt, hol vagyok, mindegy volt, hogy egy szibériai kőfejtőben vagy a Bahamákon ér ez a hír, teljesen lényegtelen, és ezt hiába mondom ezeknek. Ezek hülyék! Az én fantasztikus családom csupa hülyéből áll. Azt mondja izgalmas, hogy nem vagyok a nagybátyám rokona. Izgalmas! Az apádnak a fasza izgalmas! Az apádnak a fasza? De vajon az apád a nagyapám-e? És vajon az apád apja a te nagyapád-e, vagy valaki más a te nagyapád? A nyál is nyilatkozni fog, mondja. Most akkor hiszel a tudományban vagy nem hiszel a tudományban, el kellene dönteni, apuka, ez nem a Szellem rovat, ahol dolgoztál, ez a Tudomány rovat! Azt is mondta apám, már a nyáron is mondta, hogy az anyám arról az URH-koncertről egyedül arra emlékezett, hogy Bódy Gábor is ott volt. Eszembe jutott a nap, amikor a Waldorfba kerültem és ott álltunk a folyosón hárman, Bódy, Menyhárt, és én, a Váczi Marci, aki akkor már 3. éve tudta, hogy a Gerlóczy Feri az apja, tizenöt meg tizenhat évesek voltunk, és egyetlen órácskát együtt töltöttünk ott a folyosón, mert valamilyen erő, annak ellenére, hogy semmi közünk nem volt egymáshoz, összeterelt minket, tisztán emlékszem az érzésre, hogy egyszerre vonzzuk és taszítjuk egymást, a három nyomorult, szerencsétlen zseniális gyerek, mert mi mások lettünk volna, mint zseniálisak, ennek a hülye tehernek a nyomását érezhettük, a züllött, önpusztító szüleinkkel, akiknek az 1980 és 1981 közt, URH- meg Európa Kiadó-koncertek után készült gyerekei a Waldorfban végezték, hol máshol, és egy rövid időre összefújta őket, mint a szemetet, a szél. Bódy Gábor is ott volt tehát azon a koncerten, de Bódy Gábort erről nem tudjuk megkérdezni, ő is halott, akárcsak Váczi Tamás, akit anyám aznap a koncert után megcsalt, már két évvel korábban meghalt, mint Váczi Tamás, gondoltam, és láttam magam előtt a magas, zavarodott, pattanásos fiát, tekintetében az árvaság ismerős reszketésével. Az árvának a másik árva aurája olyan, mint macskának a kipárnázott fotel a kandalló mellett. Ott jó. Nem érdekelt sem a Menyhárt Jenő, sem az Európa Kiadó, mert nem érdekelt az apám, Feri, Mozart és Bach érdekelt, a harmónia és nem a káosz, a folyók és a fák, az embertől távol eső szabadság, és nem az emberi közeg önpusztító szabadsága a füstös, sörszagú Bercsényi Klubban.

Amikor hazaértünk, bekapcsoltam a gépet. Guszti válaszolt.

„Én Gusztáv Gerlóczy néven futok. A keresőbe írva a Gerlóczy név nem ad találatot. Vagyis nem látlak téged. Minden DNS-egyezés esetében az oldal megjeleníti a becsült rokoni kapcsolatot. Szédítő. Megáll az ész. Értesz ebből valamit? Ki vagy? Vagy én vagyok ki? Te is ki lehetsz. Ki vagy? Várjuk meg a Feriét, mindjárt ideér az is. Bátyám-e az apád-e?”

Úristen, a szóviccek. Apám, Feri, Guszti, és igen, az öcsém is. Eddig mindig azzal nyugtattam magam, hogy nem ő, nem apám nevelt, azért vagyok más, azért lettem más. Elképzelhető volna, hogy nem azért vagyok más?

„Ez sehogy sem stimmel” – feleltem. „Ha ez a teszt megbízható, tudjuk, mi történik. Megvárjuk Feri eredményét, persze. Aztán lesz nemulass! Ha kiderül, hogy Váczi Tamás az apám, aki 25 éve halott, megyek a kolostorba.”

A kolostor. Szegény Zsófi ezt hallgatja lassan három éve. Megyek a kolostorba. A kolostorban lenne a helyem. A kolostor. Milyen kolostor? Mit keresnék én a kolostorban? Mindössze kétszer jártam abban a kolostorban a burmai határnál, pár órát töltöttem csak ott a szerzetesek között, sepregettem, sétálgattam, aztán távoztunk, és én úgy éreztem, hogy otthagytam valamit, valakit, akivel most találkoztam életemben először. Az a csend azóta is érlelődött bennem. Úgy éreztem, mintha a kertjükbe lépve magától lehullott volna rólam minden, ami nem vagyok. De vajon burmai az a csend? Igen, sajnos az. Nincs ilyen csend Európában, nem úgy vitorláznak a levelek és nem olyan fáról és nem abban a párában és nem arra a földre hullanak alá. Nincs ilyen csend Borsodban vagy a Zalában és nem is lesz soha.

A hullámvasút felért a magasba, és hirtelen borzalmas sebességgel indult el lefelé. Várjuk meg a Feriét, rendben, de ugyan minek várjuk? Mégis mit várnánk tőle? Azt, hogy ő Gusztáv édestestvére, nekem pedig az apám, de én nem vagyok a Gusztáv rokona?

– Ledőlök kicsit – mondtam, majd megcsókoltam Zsófi homlokát, és felmentem az emeletre. Magamra húztam a takarót, az orromat a párnába fúrtam, hogy érezzem a szagomat, amely az elmúlt 37 évben segített álomba merülni, és vártam, hogy egyedül maradjak a gondolataimmal, félelmeimmel, vágyaimmal, melyekből máskor olyan élvezettel csipegettem, mint egy kerti kóstolón, de most valahogy nem volt mihez, miért és hova nyúlni, így inkább nem vettem el semmit sem, csak hagytam, hogy a fáradtság áramoljon a testemben, és az agyam pihenjen kicsit, mielőtt folytatnánk ezt az átkozott napot.

Ébredés után a telefonért nyúltam, és újra megnéztem a levelet, amit reggel kaptam, hátha valami mást mutat, hátha álmodtam ezt az egészet. Nem álmodtam. Láttam, hogy Rozi írt.

„Mikor jön meg Feri eredménye? Ha Feri és Guszti sem rokonok, akkor kamu ez az egész.”

„Attól függ, dolgoznak-e az ünnepek alatt. Addig megpróbálok nem bekattanni.”

„Ne is foglalkozz addig vele!”

„Kösz” – feleltem. Azért az megnyugtatott, hogy a testvéreim nem néznek teljesen hülyének, nem gondolják azt – vagy ha gondolják is, nem mondják ki –, hogy meghibbantam. Tudják, hogy min mentem keresztül, szemtanúi és áldozatai voltak az eseményeknek maguk is, együtt éltük ezt az életet, és értik, hogy bizonyítékra van szükségem, addig pedig bármit elviselnek, mondja csak, szegény szerencsétlen zabigyerek, majd megnyugszik, ha beperelte ezt a hülye céget, amely visszaél az emberek bizalmával és jóhiszeműségével, majd megnyugszik, ha bebizonyosodik az, amit mindenki tud: Feri az apja.

Feri eredménye az én eredményem volt. Kit érdekelt ekkor már Feri! Jelen pillanatban, mondtam ki halkan, mert kimondható volt, mert akkor ezt most kimondhatjuk, van ilyen, gondoltam, szóval jelen pillanatban nincsen apám. Anyám se.

„Jól van, drága Rozikám” – feleltem, aztán úgy döntöttem, elég ebből, foglalkoznom kell Zsófival, kikapcsolom az internetet, megyek főzni, borozni, este pedig megnézünk egy Columbót.

A bor úgy tűnt el bennem, mint a víz, nem tudtam annyit inni, hogy elegem legyen belőle, üzemanyag volt, a szorongásom szellőzőrendszerét hajtotta, régi, rozsdás darab ez a hajtómű, sokat eszik, gondoltam.

A The most dangerous match című epizódban egy halláskárosult sakkozó a nagy összecsapás előtt megölte kelet-európai ellenfelét egy hotel alagsorában, mert nem bírta elviselni, hogy vereséget fog szenvedni. Pontosan tudta, hogy vereséget fog szenvedni, nem volt kérdés. Nem bízhatott szerencsében vagy a jóisten segítségében, mert az ellenfél jobb volt nála, nem volt esélye, viszont nem bírta volna elviselni a vereség szégyenét, ezért gyilkolt a szemétdaráló segítségével. Mintha Cseh László megfojtotta volna Michael Phelpset a fülhallgató zsinórjával az öltözőben. Mintha Feri megölne engem, hogy ne derüljön ki, nem vagyok a fia. Éjszaka megjelenne bordó bársonymellényében a Via Santiglián, felmászna az ereszcsatornán az erkélyre, ott elbújna, és reggel lesújtana rám egy Rotring ceruzával. Hiszen nincs esélye győzni. Ha igaz, hogy nem vagyok a fia, még annyi esélye sincsen, mint a süket sakkozónak, az élet történéseit lehet befolyásolni, de az életet magát, a létezésemet mint történést, nem. Nem lehetek valaki más fia. Hiszen az ő fia vagyok. Meg fog repedni az elmém, gondoltam, miközben ömlött belém mint szemétdarálóba az életünk.

{1} Matt Ridley: Génjeink