Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1 Megdöbbentő eset a hálóteremben

2 Megoldódik a rejtély

3 Különös eset az uszodában

4 Az ünnepély és a vizsgálat

5 Megjelenik: a második detektív

6 Lambourne elbeszélése

7 A harmadik gyászeset Oakingtonban

8 A detektív elcsügged

9 Találgatások

10 Újabb találgatások

11 Szerelmi közjáték

12 Oakington negyedik rejtélye

13 Ebéd kettesben a Sohóban

14 A harmadik (és egyben utolsó) detektív megjelenése

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Hilton

GYILKOSSÁG AZ ISKOLÁBAN

fordította:
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-132-3 EPUB
ISBN 978-963-678-133-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Murder at School

első kiadás: 1931.
az elektronikus változat az 1937. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító ismeretlen művész Bootham Bar (Yorkshire)
című akvarellje részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1
Megdöbbentő eset a hálóteremben

„Nem hiába kérdezte Pilátus: »Mi az ifjúság?«- épp ezt szeretné tudni a mai apa is, akinek bizony már csak elmosódott emlékei maradtak, de érzi azt, hogy szörnyű baklövés volna, ha az igazságnak csak tizedrészét is elmondaná fiainak a nemi kísértésekről, melyeknek ő maga is ki volt téve. Épp ezért Angliából most teljesen száműzték a férfinemnek ezt az önmagát való tanulmányozását."

Türelmes próbálgatások után ezeket a sorokat írta le Colin Revell islingtoni lakásában, 1927 decemberének egy borongós reggelén. Az olvasó bizonyára helyesen következtet ebből, hogy hősünk fiatal, meglehetősen okos, de nem elég erélyes ahhoz, hogy valamilyen gyümölcsöző munkát végezzen. Tény, hogy ő is épp olyan öreg, mint a század, melyben él; ő is olyan ragyogó előmenetelt tanúsított Oxfordban, amely egyaránt kétségbe ejti a szülőket és a jövendőbeli munkaadókat; és heti négy fontnál valamivel magasabb magánjövedelemmel rendelkezett. Ezenkívül egyetlen gyermek volt; szülei már nem éltek, nem volt más hozzátartozója, mint egy nyugalmazott ezredes és egy teaültetvényes, akik - a távoli Cheltenhamből - épp annyit törődtek vele, mint amennyit ő velük.

Lakásának szerény földszinti homlokzata egy meglehetősen kihalt utcára nézett, pár lépésnyire a Caledonian Cattle Markeltől. Az idő délre járt; reggelijének maradványai még ott voltak előtte az asztalon, kissé félretolva. Bíborszínű házikabátja és fekete selyempizsamája élesen elütött a berendezéstől, melynek viktoriánus stílusa annyira megtetszett Revellnek, hogy mindennek pontosan úgy kellett a helyén maradnia, mint ahogy azt ő beköltözésekor találta. Kétségtelenül hatáskeresés volt ez, de ő kedvét lelte benne. A háziasszony, Mrs. Hewston, különcnek tartotta lakóját, de miután jól és pontosan fizetett, és látszólag nem vette észre, hogy háziasszonya dézsmálja ginjét, az asszony boldog volt, hogy ilyen jó lakója akadt.

A gin volt az a gyógyszer, mellyel a versírásban kifáradt agyát Revell felfrissítette. Barátai mindnyájan tudtak róla, hogy alkalmanként irodalmi cikkeket ír egy előkelő hetilapba, emellett egy hosszabb szatirikus eposzon dolgozik a „Don Juan" modorában és versmértékében. Még utolsó oxfordi évében kezdett hozzá, és most, amikor ez a történet kezdődik, már ott tartott, hogy csak két dolog hiányzott hozzá: a kitartás és a kiadó.

Valahol a szomszédban tizenkettőt ütött az óra. Megszólaltak a gyárak szirénái; a szemközti elemi iskolából gyermekek csoportjai özönlöttek ki. Épp ekkor jött a postás, aki észrevette, hogy Mrs. Hewston lent van a földszinti konyhában; lement hozzá, és átadott neki három levelet, ezzel a megjegyzéssel: - Mind a fiatalúr számára érkezett.

Egy pillanattal később a fiatalúr már fel is nyitotta a leveleket. Az egyikben a Daily Mail küldte vissza egy beküldött cikkét (túl jó volt nekik, természetesen; ezzel vigasztalta önmagát); a másik körlevél volt egy oxfordi szabótól, aki közismert volt magas árairól épp annyira, mint hosszú hiteléről. A harmadik levél pedig a következő volt:

Oakingtoni iskola, 1927. december 16-én

Kedves Revell!

Bár nem ismerjük egymást személyesen, de miután Ön is O. O.,[1] én pedig az Oakington jelenlegi igazgatója vagyok, talán eltekinthetünk a bemutatkozástól. Barátom, Simmons of Oxford beszélt nekem Önről nemrégiben, említette, hogy Önnek tehetsége van a rejtélyes esetek megfejtéséhez, és miután most itt, Oakingtonban egy ilyen rejtélyes esetről van szó, bátorkodom segítségét kérni. Nem tölthetné nálunk a most következő víkendet? Boldogan látnám vendégül; hétfőn lesz nálunk az utolsó házi mérkőzés is, talán ez is érdekelné.

Őszinte híve

Robert Roseveare

U. í: Jó az összeköttetés a King's Cross pályaudvarról holnap délután 2 óra 30 perckor. Szmoking.

Revell egy pillanatig gondolkozott a levél fölött, és még egy kis gint és vermutot töltött be magának. Nagyon meglepőnek találta. Noha gyakran és szívesen fogadott el víkend meghívásokat, semmi esetre sem választotta volna az oakingtoni iskolaigazgatót házigazdájául. Nem szerette a tanítókat, sem pedig a régi iskola érzelgős felkeresését, és ez a két dolog együtt csak a legszomorúbb kilátásokat ébresztette benne.

Azonban a levél elég különös volt ahhoz, hogy az első pillanatban érzett ösztönös meghökkenés után felkeltse érdeklődését. Ez a levél minden tekintetben olyan volt, amit nem várt volna az ember egy tanítótól. Szófűzésében annyi kedvesség és udvariasság vegyült, hogy Revell, aki értékelte a szép stílust, önkéntelenül is megcsodálta. Tetszett neki az a mondat is a házi mérkőzésről; érthető volt, hogy egy iskolaigazgató valószínűnek tartja egy régi diák érdeklődését a házi mérkőzések iránt. Azután meg itt volt a rejtély - akármi is legyen az. Ami pedig vonzotta őt, az új izgalmak és történések lehetőségét hozta magával. Lelke mélyén byroni erővel élt a vágy, hogy valami történjék vele. Huszonnyolc éves volt, és eddig még semmi egyebet nem tett, mint hogy megnyerte a Newdigate-díjat, írt egy szörnyű tanulmányt „A velencei kalmár" Shylockjáról, közzétett egy regényt és bemutatkozott Mr. T. P. O’Connornak.

Örült neki, hogy még mindig emlékeztek arra a kis oxfordi esetre, és hogy az öreg Simmons beszélt róla. Egy meglehetősen értékes kézirat eltűnt a kollégium könyvtárából, amit Revellnek, némi kis amatőr detektívmunkával, sikerült visszaszereznie. Az esetet elhallgatták, mert az egyik végzett hallgató volt érintett benne, de Revell rengeteg elismerésben részesült, mert olyan ügyesen áthidalta a Shylock és Sherlock közötti akadályokat.

Az utóirat utolsó szava azonban döntő elhatározásra juttatta Revellt. „Szmoking." Úgy gondolta, hogy itt azzal a ritka esettel áll szemben, amikor az iskolaigazgató egyben világfi is. Szmoking. Ez a szó jó konyha, esetleg jó italok képzetét ébresztette benne; Revell pedig mind a kettőben élvezetét lelte. Egy pillanatra szabadjára engedte képzeletét, azután végleg elhatározta, hogy elfogadja a meghívást. Becsomagolt, gondosan felöltözött, a sarkon lévő postahivatalból sürgönyözött az igazgatónak, és megbeszélte a szükséges teendőket Mrs. Hewstonnal.

Délután, a meglehetősen unalmas utazás alatt megpróbálkozott a versírással, de alig haladt előre munkájával, már meg is érkezett Oakington állomásra. A piszkos pályaudvar, a kavicsos út, az állomás személyzetének egyike-másika mind ismerős volt előtte. Amint leadta a jegyét és rálépett arra a keskeny útra, amely egyenesen a régi falu fölött emelkedő iskolaépülethez vezetett, megszólította őt egy kocsis, aki nyilvánvalóan megismerte: - Az iskolába, uram? - Revell nagyon büszkén bólintott. „Öregdiák" volt!

Hogy nyilvános iskola volt-e Oakington, vagy sem, ennek elbírálását bízzuk a halottaikból föltámadt középkori teológusokra. Egyrészt be volt iktatva a Nyilvános Iskolák Évkönyvébe, fenntartott egy O. T. Clubot, évről-évre küldött néhány ösztöndíjas diákot az egyetemekre, és megvolt a maga kétségbevonhatatlanul középszerű iskolai indulója. Másrészt viszont... tanügyi körökben az volt a vélemény, hogy Oakington válasz arra a kérdésre, hogy mikor nem nyilvános iskola a nyilvános iskola? Azonban meg kell adni, hogy ez a vélemény már nem tartotta magát olyan erősen, mióta Róbert Roseveare doktor átvette az iskola vezetését. Az iskolai ügyeket intéző hivatalokban és az iskolaigazgatók évenkénti tanácskozásain valóban arról kezdtek suttogni, hogy Roseveare-nél is megismétlődik az új seprű esete. Általánosan elismerték, hogy elődjének hosszú és hanyag igazgatása után Roseveare-nek volt is mit sepernie.

Az iskolaépület homlokzatát sárkányfejek és összefonódott csigavonalak alkották. Ha prédikációk kőből is készülnének - így elmélkedett Revell, mialatt az egyfogatú kocsi befordult az igazgató háza elé -, akkor Oakington egész egyházi könyvtárt tenne ki. Már éppen ott tartott, hogy gondolatban kidolgozza ezt az alapeszmét, amikor a kezdődő szürkületben észrevett egy újabb épületet, melyet már az ő iskolaévei után emeltek, olyan stílusban, melyet ő magában „Erzsébet-kori külvárosi Hampstead-kert" stílusnak nevezett el.

- Ez az új háborús emlékcsarnok, uram - jegyezte meg nagy büszkén a kocsis. Revell bólintott. Már hallott erről, sőt, mi több, egy guinea-vel hozzá is járult felépítéséhez. Ez a sors iróniája!

Pár perc múlva azonban már felélénkült, amikor egy ősz hajú inas bevezette egy szobába, amely lényegében nem változott, amióta utoljára látta, azonban mégis, mintha egy egész más ház egészen más szobája lett volna. Gazdagon és ízléssel volt berendezve, és bizonyos férfias komolyságot árult el, mely tökéletesen összhangban volt az inas szavaival:

- Az igazgató úr várja önt, uram. A dolgozószobájában van, parancsoljon velem jönni!

A dolgozószoba is meglepő változást mutatott; a tisztelendő Jury doktor vezetése alatt - aki Revell iskoláskorában Oakington igazgatója volt - komor, rendetlen szoba volt, tele poros fóliánsokkal és megroggyant könyvespolcokkal. Most azonban inkább egy részvénytársaság tanácsterméhez hasonlított. Süppedő szőnyeg, széles mahagóni íróasztal, a kandalló két oldalán falba süllyesztett könyvespolcok, a falakon néhány kitűnő rézkarc, néhány kényelmes karosszék, melyet a nyitott kandalló elé állítottak; mindez egyáltalán nem keltett iskolai hatást. Mint ahogy Roseveare doktor személye sem. Magas volt, hat lábnál jóval magasabb, egyenes tartású és parancsoló tekintetű. Dús, ezüstszürke haj keretezte arcát, melyen szívélyes és elragadó mosoly vonult át, amikor erőteljesen megszorította Revell kezét. Dallamos, kissé vontatott hangja volt, és kiejtésében érződött egy árnyalatnyi igéző zamat, mely sem Oxfordra, sem Cambridge-re nem emlékeztetett. Külseje inkább egy népszerű hitszónokra emlékeztetett, de meg voltak benne a világfi kellemes vonásai is, erre vallott kitűnően szabott öltönye, anélkül azonban, hogy ezt túlságosan kihangsúlyozta volna.

- Örvendek, hogy eljött - szólt. - A személyes okoktól eltekintve Oakington mindig örömmel látja viszont régi diákjait. Úgy érezzük, mi is éppen annyira vagyunk az ő adósaik, amennyire egyesek közülük érzik, hogy nekünk tartoznak.

Revell udvariasan bólintott; sejtette, hogy ezt az ügyes megjegyzés már számtalanszor teljesítette feladatát. Ő maga is gyűjtötte az ilyen alkalmi mondásokat, így hát ezt is besorozta raktárába. Könnyedén átvette ezt a hangot, és azt felelte, hogy kellemes volna újból belepillantani a régi életbe.

Mire Roseveare doktor óvatosan elmosolyodott, mintha csodálkozna. Néhány percig semleges dolgokról beszélgettek, mint időjárás, házi mérkőzések, a közeledő karácsonyi ünnepek, egy fiatalember élete Londonban és a Háborús Emlékcsarnok. Ez utóbbira vonatkozólag Revell diplomatikusan megjegyezte, hogy Oakingtonnak már régen szüksége volt egy csarnokra.

- Ó igen, ez kétségtelen - felelt Roseveare. - Vannak, akiknek tetszik ez az épület. A tervek azonban még az én idejövetelem előtt készültek.

Ez a vallomás közelebb hozta őket egymáshoz. Öt percen belül Revell megszűnt öregdiák lenni, és Roseveare is felhagyott az óvatossággal, legalább is annak látszatával. A két férfi könnyedén, bizalmasan beszélgetett.

Az ebédidő közeledtével újabb meglepetések érték Reveik. Elragadóan berendezett hálószoba várta, ebből nyílt a legmodernebb fürdőszoba; szmokingja ki volt terítve az ágyra, szépen kivasalva, ágyában a takaró alá villanymelegítőt helyeztek, mindez hozzájárult, hogy testileg, szellemileg és lelkileg tökéletesen jól érezze magát. Amikor a második gongütés után lement, házigazdája háttal ült a dolgozószoba kandallójának, és az esti újságot olvasta.

- Nincs semmi újság... Sajnos, koktéllal nem kínálhatom, de talán iszik egy pohár sherryt?

Kitűnő sherry volt, és az ebéd, melyet a faburkolatú ebédlőben költöttek el, méltó volt a jól sikerült kezdéshez.

- Jó szakácsom van - magyarázta a doktor, szinte mentegetőzve. Azonban már nem lehetett a jó szakács javára írni sem a kitűnő Volnayt, sem a Napóleon konyakot, melyet Roseveare indítványára a dolgozószobában fogyasztottak el.

- Rágyújt? - kérdezte Roseveare és átnyújtott Revellnek egy doboz Coronast. - Én magam, sajnos, nem dohányzom, de majd élvezem az ön szivarjának az illatát. És biztosan tudom, már várja, hogy szóba hozzam azt a bizonyos kis ügyet, melyet levelemben említettem.

Revell tényleg várta már, de minden különösebb türelmetlenség nélkül. Amíg az élet ilyen kellemes pillanatokat tartogat számára, nem kell türelmetlennek lennie!

- Természetesen nagyon kíváncsi vagyok - felelt.

- Levelem bizonyára meglepte.

- Igen, egy kissé talán zavarba is hozott.

- Sejtettem - felelt Roseveare, akinek szemmel láthatóan tetszett ez a válasz. - Édes fiam, magam is ebben a helyzetben vagyok.

Revell felnézett, mohó érdeklődés ébredt benne. Ezt az édes fiamot olyan indulattal mondta ki, mintha a nyájas jóakarat álarca mögül az idősebb ember a fiatalabb segítségét kémé.

- Remélem, segítségére lehetek, uram - szólt Revell egyszerűen.

- Én is ezt remélem, csak attól tartok, hogy túlságosan fantasztikusnak fogja találni az egész ügyet. Talán legjobb lesz, ha röviden vázolom az eseményeket, szerencsére ezek nem túl komplikáltak. Egy nagyon szomorú és szerencsétlen balesetről van szó, amely a félév elején itt történt.

Elhallgatott, mintha valami megjegyzést várt volna Revelltől, majd így folytatta:

- Volt itt egy Róbert Marshall nevű fiú, a mi szeniorunk öccse. Egyik jóval idősebb fivérük, Henry járt ide, úgy tudom abban az időben, amikor ön is itt tanult. Nem tudom, ismerte-e?

- Csak egész felületesen.

- Igen, igen. Elesett a háború utolsó napjaiban, egész tragikus módon, mert még nem volt tizenkilenc éves, és nem kellett volna kimennie a frontra. Halála olyan nagy csapás volt a szülei számára, hogy rövidesen mindketten utána haltak. Két fiatalabb fiú maradt, Róbert és Wilbraham. Mindketten ide kerültek, a szokott módon és a megfelelő korban, az előkészítő iskola után. Kedves fiúk, talán nem kiválóak, de mindenki szerette őket, és az iskola reménysége volt mind a kettő. Wilbraham, mint már említettem, a jelenlegi szeniorunk; becsületes jellem, kiváló a sport minden ágában és nagyon közkedvelt. Jövő nyáron végez és Oxfordba megy, szerencsére van elég pénze. De hogy visszatérjek a tárgyra, körülbelül három hónappal ezelőtt az öccse, Róbert, hogy úgy mondjam, egy véletlen baleset áldozata lett. Egy súlyos gázcső esett rá éjjel a hálóteremben, és azonnali halálát okozta.

- Szent Isten! - Revell, aki eddig kissé elgondolkodva hallgatta az elbeszélést, most hirtelen támadt érdeklődéssel felfigyelt.

- Néhány londoni újság írt is róla -folytatta Roseveare. - Nem tudom, emlékszik-e rá?

- Nem, nem emlékszem.

- Akkor azt hiszem, legjobb lesz, ha mielőtt a többit elmondanám, elolvassa a nyomozásról szóló beszámolót, melyet elég nagy terjedelemben közölt a helyi lap.

Elővett egy tárcát és kivett belőle egy összehajtott újságkivágást.

- Nézze ezt át - adta át Revellnek. - És ne feledje, mindez három hónap előtt történt.

Másfél hasáb hosszú cikk volt, és Revell, miután gyorsan átolvasta, a következőket tudta meg belőle: A baleset az őszi félév első vasárnapjáról hétfőre virradó éjszakán történt. Csak reggel fedezték fel, amikor egy March nevű fiú, aki rendesen korán ébredt, észrevette, hogy mi történt és fellármázta a többieket. A gázcső súlyos, régimódi, fordított T-alakú tárgy volt, melyből kettős sorokban egész sorozat vonult végig a falon, a hálóterem egész hosszában. A függőleges és vízszintes csőhálózat érintkezési pontja alá sárgarézveretet szereltek fel, látszólag díszítő céllal. Marshall feje, úgy látszik, alvás közben éppen ez alá a veret alá került, s így, amikor a rézveret letört, annak olyan hatása volt, mintha egy súlyos szigony esett volna rá.

Sok tanút hallgattak ki, de egyik sem tudott értékelhető felvilágosítást adni. Murchiston, az iskolaorvos előadta, hogy reggel hatkor hívatták, hogy vizsgálja meg a holttestet. Véleménye szerint a halál azonnal bekövetkezett, miután a koponyát és az agyat a súlyos tárgy összezúzta. A szerencsétlenség öt-nyolc órával korábban történhetett - ennél többet nem tudott megállapítani.

Mr. T. B. Ellington, a gondnok, elmagyarázta lakása fekvését, mely a hálótermet magába foglaló épülettömb szomszédságában, de attól teljesen külön állott. Előadta, hogy nemcsak gondnoka, hanem unokatestvére is volt a fiúnak. Szokása volt, hogy minden este tíz órakor bejárta a hálótermet és elzárta az összes gázcsapot. Így tett azon a bizonyos vasárnap éjszakán is. Nem vett észre semmi feltűnőt a gázberendezésen. Miután jó éjszakát kívánt a fiúknak, még egy darabig tett-vett a hálóteremből nyíló szobájában, majd hazament és lefeküdt. Ez körülbelül egy órakor lehetett, addig dolgozatokat javított. Azt tudja biztosan, hogy nem hallott semmi szokatlant ez alatt az idő alatt. Addig nem is tudott a szerencsétlenségről, amíg az egyik fiú, nem sokkal hat óra után, fel nem kereste a hírrel. Azonnal átszaladt a hálóterembe, de Marshall már halott volt. A gázvezeték egy része, mely letört a falról, ott hevert az ágyon, látszólag abban a helyzetben, ahogy lezuhant. Ellington sokkal jobban le volt sújtva, semhogy alapos vizsgálatot tudott volna tartani. Erős gázszag terjengett a hálóteremben, ezért az egyik fiút elküldte, hogy zárja le a fővezetéket. Egy másik fiút pedig az igazgatóért szalajtott.

Majd néhány fiú vallomása következett, közöttük azé a kettőé is, akik Marshall mellett, tőle jobbra és balra aludtak. Egyikük sem hallott semmit az éjjel. Mindnyájan azt mondták, hogy rendszerint mélyen alszanak és nem egykönnyen ébrednek fel.

Bizonyos „élénkséget" hozott a vizsgálatba Mr. John Tunstallnak, a helybeli gáztársaság főmérnökének vallomása. Miután telefonon értesült a szerencsétlenségről, azonnal elment az iskolába és lefolytatta a vizsgálatot. A gázberendezés nagyon régi típus volt, amilyet manapság már egy társaság sem szerelne fel, de nem is ajánlana. Széles repedést talált a mennyezeti rozettához közeli csövön. Valószínűleg ez volt az oka annak, hogy az a darab hirtelen levált. Néha megtörténik, hogy ilyen hasadások keletkeznek az ilyen kiszolgált berendezésekben, különösen, ha valami rendkívüli megterhelésnek vannak kitéve. A vizsgálóbíró további kérdésére kijelentette, hogy emlékszik, egyszer már letört az iskolában egy hasonló gázberendezési darab, mert a fiúk valamelyike hintázott rajta.

Ezután Roseveare doktor vallomása következett, ha ugyan ezt vallomásnak nevezhetjük. A vizsgálóbíró megengedte neki, hogy néhány kegyeletes szóval megemlékezzék a halott fiúról és részvétét nyilvánítsa rokonainak. Majd áttért arra a gyakorlati bejelentésre, hogy az iskola gondnoksága máris intézkedett, hogy az egész épületben vezessék be a villanyvilágítást. Majd kijelentette, hogy mióta ő áll az iskola élén, tudomása szerint egyetlen növendék sem hintázott a gázcsöveken. Az az állítólagos eset, melyet a tanúk egyike említett, egy ablaktisztítóval történt, aki egyszer létrájával vigyázatlanul letörte a gázcső egy darabját. Ezt, mint az iskola igazgatója, az iskola érdekében helyénvalónak tartotta megemlíteni...

Ez volt minden. A bíróság nem is vonult vissza, hanem meghozta ítéletét: „A halált baleset okozta."

Roseveare szótlanul várt, amíg Revell végzett az olvasással. Akkor kissé előrehajolva megkérdezte:

- Nos, mi a véleménye?

Revell visszaadta az újságkivágást.

- Bizony, igen furcsa baleset volt ez - jegyezte meg. - De mondhatom, történtek már ennél különösebbek is.

- Igaza van. - Roseveare szürke, mélyen ülő szeme kissé felélénkült. - Én magam is így látom az esetet. És így látja ezt a szegény fiú gyámja is, Graham ezredes, aki Indiában él, s aki nagyon udvarias és együttérző levelet írt nekem. Azonban épp egy hete... - Elhallgatott. - Valószínűleg azt fogja gondolni, hogy a dolog jelentéktelen, figyelemre sem méltó. Mégis, engedje meg, hogy elmeséljem.

Revell bátorítóan intett, Roseveare pedig folytatta:

- Múlt héten levelet kaptam Graham ezredestől, a második levelet. Arra kért, hogy Mr. Ellingtonnak, aki a szegény fiú gondnoka és unokatestvére volt, adjam át a fiú holmiját, mert ő csak körülbelül hat hónap múlva tér vissza Indiából. Én természetesen a kapott utasítás alapján mindent összeszedtem. Mielőtt átadtam volna Ellingtonnak, átnéztem a holmit, és ezt találtam.

Elővett egy cédulát a tárcájából.

- A fiú algebrakönyvének a lapjai között találtam.

Egy ív levélpapír volt, Oakington címerével. Fent a dátum: 1927. szeptember 18. És alatta nyomtatott nagy betűkkel a következő:

HA BÁRMI TÖRTÉNNÉK VELEM, MINDENEMET WILBRAHAM BÁTYÁMRA HAGYOM, HÁROMKEREKŰ BICIKLIM KIVÉTELÉVEL, MELYET JONES TERTIUSRA HAGYOMÁNYOZOK.

ROBERT MARSHALL

Revell rövid gondolkodás után szótlanul visszaadta a feljegyzést. Roseveare megszólalt:

- Nem tudom, el tudja-e képzelni, mit éreztem, amikor ezt felfedeztem. Felébresztette bennem - talán nem is nevezhetném gyanúnak, de valami olyasformát, inkább talán azt mondhatnám, hogy a kíváncsiságot. Zavaróan hatott rám az a gondolat, hogy szegény fiú pontosan a halála előtti estén gondolt az esetleges halálára.

Revell bólintott.

- Remélem, tényleg volt egy háromkerekű biciklije...

- Ó, igen. És csakugyan barátságban volt Jonesszal, erről meggyőződtem. Ugyan nem találtam több, nyomtatott betűkkel írt feljegyzést a fiútól, hogy összehasonlíthattam volna ezzel a cédulával, de az aláírás kétségtelenül az ő kezétől származik. - Megragadta a szék karfáját és hozzátette: - Azt hiszem, mindez csak a véletlen műve. Nem szeretném befolyásolni önt, hogy mást is lásson a dologban, mint ami ténylegesen szembeötlő.

Revell ismét bólintott, tekintetét közben a másikra szögezte.

- Mit tehetnék én ebben az ügyben? - kérdezte.

- Tulajdonképpen semmit. Csak annyit kérek, hogy nézést használnom. Ezek, amiket most elmondtam önnek, a tények. Maga a helyzet, be kell vallanunk, elég szokatlan ahhoz, hogy egy kis külön figyelemre méltassuk. Gondolja csak át az egész kérdést, és mondja meg nekem, hogy mi a véleménye róla, csak ennyit kérek öntől.

- Csak nem akarja gyanúsítani...

- Édes fiam, én nem gyanúsítok senkit és semmit. Tény az, hogy ez a szörnyű eset súlyos csapás volt rám nézve, sokkal súlyosabb, mint amilyennek mutattam. Eltekintve attól, hogy magam is nagyon bánkódtam a fiú halálán, az iskolának is nagyon sokat ártott, hogy ez az ügy a nyilvánosság elé került. Nem tudom, tudomása van-e róla, hogy milyen állapotban találtam az intézetet, amikor idejöttem. Hat éven át keményen dolgoztam, hogy rendbe hozzam és felemeljem, és akkor közbejött ez az eset. A munkatársaim között nincs senki, akire ennek az ügynek a kivizsgálását bízhatnám. Én magam nem tudok a dolog mélyére hatolni, több időt és figyelmet kellene neki szentelnem. És különben is lehet, hogy nincs is semmi kivizsgálnivaló... Idegeim, ezzel tisztában vagyok, nincsenek a legjobb állapotban. Szűkségem volna egy hosszú pihenésre, ebben azonban nem lehet részem a jövő évi nyári szünetig. Úgy látom, önt is egészen megzavarta ez a dolog. És ez nem is csoda. Az egész ügy, mondhatnám, képtelennek látszik.

- Be kell vallanom, uram, hogy nem találok semmi furcsát az egész esetben.

- Ez természetes. Magam is azt hiszem, hogy nincs is benne semmi furcsa. És mégis - nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy miért gondolt a fiú a halálra azon a bizonyos vasárnap estén?

- Ki tudna erre felelni! Néha előfordulnak ilyen véletlenek, magában a feljegyzésben pedig nincs semmi különös. Ilyesfélét akár én magam is írhattam volna valamelyik vasárnap este, a kápolnából visszajövet, amikor semmi egyéb dolgom nem volt.

- Lehetséges. Megnyugtat, hogy ezt mondja. Azonban ne utasítsa vissza az én kicsit általános és valószínűleg nevetséges megbízásomat.

- Ó, nem! Ha tényleg ez a szándéka velem.

- Rendben van. Látja, ön kétségtelenül alkalmas erre a feladatra. Itt tartózkodásának oka is könnyűszerrel megmagyarázható, hiszen az iskola kiváló egykori növendéke. Beszélgethet a fiúkkal és a tanárokkal anélkül, hogy valamelyikük is kétségbe vonhatná jóhiszeműségét. Természetesen egyikük sem tudja és nem is szükséges tudniuk, hogy tulajdonképpen miért van itt. Ért engem?

- Ó, igen!

- Akkor átadom önnek az ügyet. Hallottam róla, kedves Revellem, hogy milyen kitűnő munkát végzett egy sajnálatos esettel kapcsolatban, Oxfordban. Remélem, ez nem lesz olyan komoly ügy... Itt lakott az iskolaépületben, amikor itt tanult?

- Igen.

- Jó, ez majd alkalmat ad önnek arra, hogy megismerkedjék Ellingtonnal. Már említettem neki az ön látogatását, ő pedig meg akarja hívni önt holnap reggelire magához.

- Nagyon örülök neki.

- Valószínűleg még ma este betoppan, hogy önnel találkozzék. Még egy szivart? Igen, kérem, parancsoljon. Érdeklik a rézkarcok? Van itt egy-két nagyon jól sikerült darabom.

Revell észrevette, hogy a megbeszélés, legalábbis egyelőre, befejeződött; ő maga is csodálta, hogy milyen könnyedén siklott át az igazgató egy egészen más hangnembe. Ha ideges is volt, az bizonyos, hogy nagyszerűen tudott uralkodni az idegein. Több mint egy óra hosszat beszélgettek még a legkülönbözőbb dolgokról; Roseveare kimutatta, hogy rendkívül széles látókörű férfi és hogy nagyon örül az újabb nemzedék egy tagjával folytatott eszmecserének. Magatartásában azonban nyoma sem volt atyáskodásnak vagy leereszkedésnek. Érdeklődéssel hallgatta, mikor Revell irodalmi működéséről és Don Juan-eposzáról beszélt neki. Revell mindjobban megszerette: úgy érezte, mintha az előbbi kevésbé komoly beszélgetés a későbbi őszinte meghittségnek csak különös bevezetése lett volna.

Tíz óra felé megérkezett Ellington. Széles vállú, középkorú férfi volt, széles arcvonásokkal, kissé már kezdett kopaszodni. Megjelenése után a társalgás hirtelen ellanyhult. Nagyon szívélyesen meghívta Revellt reggelire, ám az úgy érezte, hogy ez hozzá tartozik az iskolagondnoki tisztjéhez, hogy az iskola végzett növendékeit meghívja reggelire, olyan kötelességszerű jártassággal tette. Revellnek nem nagyon tetszett Ellington. Mikor elment, Roseveare könnyedén vállat vont.

- Ellington szorgalmas munkaerő és hű kolléga. De azt hiszem, nem a legjobb társalgó. No de mindegy... Talán inna egy kis whiskyt lefekvés előtt? Én magam is szoktam inni.

És miután Revell is mindig így tett, valahányszor erre alkalma nyílt, mindketten megitták a maguk pohár whiskyjét.

[1] O. O.: az Oakington Old Boy, azaz oakingtoni öregdiák kifejezés angol kezdőbetűi. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2
Megoldódik a rejtély

Abban az időben, amikor Revell Oakingtonban élt, a vasárnap mindig nagyon unalmas nap volt. A konyhából nem szolgáltak fel meleg ételt; az iskola olvasóterméből száműzték az összes újságot (a vallásos hetilapok kivételével); a fiúk nem hagyhatták el az iskola területét külön engedély nélkül; tilos volt a sport és a gramofonzene; három istentiszteleten kellett részt venniük a kápolnában, és kötelező volt a fekete öltöny, cipő és nyakkendő viselete.

Revell most kényelmesen szundikált, mialatt a kápolna harangja sürgetően hívogatta a diákokat az első istentiszteletre, közben fölidézte magában vagy száz ilyen nap emlékét. Nem mintha nagyon szerencsétlennek érezte volna magát az iskolaévek alatt, de most önkéntelenül is kárörömöt érzett, amint a jó meleg paplan alatt fekve arra gondolt, hogy Oakington egész népessége ott didereg a decemberi hideg reggelen a templomi padok között, azzal a tudattal, hogy reggelire hideg disznóhúson kívül egyebet nem kap. Szerette volna tudni, hogy miután Roseveare nem volt pap, ki tartja a Szentírás-magyarázatot...

Roseveare... ez a név mintha elűzte volna az álmot szeméből; rövidesen felkelt, megfürdött, felöltözött és lement. Az inas elébe jött és emlékeztette, hogy Mr. Ellingtonhoz van meghívva reggelire. Revell bólintott és az előcsarnokon át kijutott a hideg téli levegőre. A kápolnából kihallatszott az egyházi ének. Ellington háza - onnan nézve, ahol Revell éppen állt - egy külvárosi villára emlékeztetett, amint szinte félősen lapult meg a tömör iskolaépület oldalánál. Nem volt ugyan valami nagyon előkelő külsejű épület, de a pedagógusok négy nemzedékének tette már lehetővé, hogy a házaséletet és az iskolagondnokságot eredményes és tapintatos módon összeegyeztesse.

Revell gyorsan átsétált az iskolaudvaron, felment a néhány lépcsőfokon és megnyomta a csengőt. Egy női hang válaszolt bentről: „Szabad!" Revell belépett és néhány pillanatig várt a hallban. A hang újra kiszólt: „Szabad!" - mire Revell elindult a szoba irányába, és félénken benyitott az ajtón. Egy sötét hajú, nagyszemű, nagyon csinos asszonnyal találta magát szemben, aki szalonnaszeleteket pirított egy gázfőzőn.

- Ó, nagyon sajnálom - dadogta, amint Revellt megpillantotta. - Azt hittem... azt hittem, hogy a tejesfiú jön a tejjel... Bocsásson meg... Ugye Mr. Revellhez van szerencsém?

Revell elmosolyodott és beismerte, hogy csakugyan ő az.

- Igazán borzasztóan sajnálom! A férjem a kápolnában van, néhány percen belül itt lesz. A személyzet is elment a misére, ezért mindig magam készítem a reggelit vasárnaponként. Remélem, megbocsát nekem!

- Boldogan! - felelt Revell vidáman, áttérve a csevegésnek arra a fajtájára, melyet ilyen alkalmakra szokott tartogatni. - Nagyon szeretem a főzést és a konyhát, ez tény és való. Ha elég idős lettem volna, hogy a háborúban részt vegyek, csak arra törekedtem volna, hogy tábori szakács legyek. Egy olyan ételköltemény, mint a ham and eggs...

- Igen - szólt közbe az asszonyka - a főzés nagyon szórakoztató dolog. Molly is szívesebben főz, mint misét hallgat, tudom, csakhogy mi, illetve inkább a férjem, kénytelenek vagyunk ragaszkodni hozzá, hogy elmenjen az első istentiszteletre. Azt hiszem, ez régi szokás itt az iskolában.

- Vajon - vetette oda Revell kicsit hanyagul és szórakozott modorban, ami mindig, vagy legalább is legtöbbször érdeklődést keltett a nőkben, - elég régi-e maga Oakington, hogy régi szokásai lehessenek?

- Nem tudom...

Revell észrevette, hogy a megjegyzés meghaladta az asszonyka szellemi képességeit. De amint jobban szemügyre vette, kedve felderült; a fiatalasszony jelenléte bizonyára egy kis élénkséget hoz majd abba a sűrű unalomba, amit Ellington társasága ígért. Éppen ebben a pillanatban jelent meg maga Ellington.

- Nagyon sajnálom, hogy megvárattam - szólt, majd feleségéhez fordulva, kissé élesen tette hozzá: - Miért nem vezette be Mr. Revellt a szalonba?

- Úgy örülök, hogy nem vezetett be - szólt közbe Revell. - A szalon reggelenként olyan, mint... - Elhallgatott, egy hasonlaton törte a fejét, mivel azonban sem a gondnok, sem felesége nem nagyon figyeltek oda, nem erőlködött tovább, csak mosolygott. Mrs. Ellington félénken visszamosolygott rá.

Kicsit később, a reggeliző asztalnál jobban szemügyre véve a fiatalasszonyt, és úgy találta, hogy körülbelül húsz-harminc évvel lehet fiatalabb férjénél. Élénkségét óvatosan korlátok közé szorítva, sokat fecsegett apró semmiségekről és Revell úgy találta - amint ezt különben előre is gondolta, hogy élénk csevegése kellemes kiegészítése Ellington nehézkes, szűkszavú beszédmodorának. Ellington maga volt a megtestesült unalom; társalgása jóformán csak abból állt, hogy a házi mérkőzések várható eredményéről tett megjegyzéseket. Revell egy-két kísérletet tett a beszélgetés irányításának átvételére, de ez nem sikerült neki. Még legutolsó szellemes megjegyzése sem keltett figyelmet, bár alkalmilag, úgy egy jó perc múlva Mrs. Ellington egy kis félénk mosollyal felelt rá, mintha éppen akkor vette volna észre, hogy egy ismeretlen világba csöppent.

Az étkezés vége felé esni kezdett.

- Nem a legkellemesebb idő vendégek számára - jegyezte meg Ellington. - Különben is nagyon rossz volt ez az egész félév.

Revell már azt remélte, hogy ez bevezetés lesz a Marshall-ügyre vonatkozó valamilyen megjegyzéshez, és talán az is lett volna, ha váratlanul be nem lép sűrű mentegetőzések közepette egy alacsony, vörös képű, jókedvű férfi, akit Ellington így mutatott be Revellnek: - A papunk, Daggat kapitány. - Úgy látszott, hogy ők ketten jó viszonyban vannak.

Ellington megkínálta Daggatet egy csésze kávéval, noha az tiltakozott, hogy már reggelizett.

- Kellemes kis hely, mi? - intett Revellnek Daggat. - Nincs rossz dolga egy nős iskolagondnoknak!

Leült az asztalhoz, és magához ragadta a beszélgetés fonalát. Bolondos tréfákat csinált Mrs. Ellingtonnal, hivatalos dolgokról beszélgetett Ellingtonnal és időnként egy-egy népiesen hangzó, bizalmaskodó megjegyzést vetett oda Revellnek, amilyet a papok egy bizonyos típusa szeret használni, mert azt hiszi, hogy akivel ilyen modorban beszélget, az mindjárt otthonosan érzi magát társaságában. Tíz óra körül, amikor Ellingtonnak mennie kellett, hogy Szentírás-magyarázatot tartson az egyik osztályban, Revell is udvariasan elbúcsúzott. Azonban Daggat könyörtelenül vele tartott.

- Jöjjön velem, öreg fickó. Csavarogjunk egy kicsit a régi emlékek helyén, nem baj, ha esik is az eső. Viszontlátásra, Mrs. Ellington, hálásan köszönöm a szíves vendéglátást... Látta már a mi háborús emlékcsarnokunkat, Revell?

Revell tehetetlenül tűrte, hogy egyik helyről a másikra hurcolják. Megnézték az emlékcsarnokot, a múzeumot, a könyvtárat és az új tudományos laboratóriumokat. Revell felismerte Daggatben a legközismertebb típusok egyikét, az atletizáló papot. Szójárása, buzgó mohósága, hogy valakinek szolgálatára lehessen, gyakori utalásai a háborúra, mindez elviselhetetlen lett volna Revell számára, ha nem remélte volna, hogy bizonyos idő múlva és felkérés nélkül, Daggat szóba fogja hozni a hálóteremben történt szerencsétlenséget. Mikor végül is azt ajánlotta, hogy egy pipa dohányra s egy kis italra térjenek be az ő odújába, Revell szívesen ráállt. Ez a bizonyos odú az iskola főépületének első emeletén volt; olyan szoba, melyet lakója után ítélve elvárt az ember: ablakai tárva-nyitva, kályhájában a tűz kialvófélben, a szoba tele sportjelvényekkel, híres festmények agyoncsépelt másolatai lógtak a falon, és a kandalló tele volt névjegyekkel. A kályha közelében fel volt szögezve a falra azoknak a prédikátoroknak a névsora, akik az épp folyó félévben az iskola kápolnájában prédikáltak. Revell átnézte a névsort.

- Így hát ma ön a soros?

- Igen. Rendszerint engem osztanak be a félév kezdetére és végére.

- Remélem, nem tartom fel, bár talán jobb volna, ha készülne a beszédre.

- Ó, szó nincs róla, kedves barátom. Én mindig „extempore" szoktam prédikálni. Legtöbbször azt sem tudom, hogy miről fogok beszélni, míg fel nem érek az emelvényre, Ez a legjobb módszer. Csak egyszer vegyék észre a fiúk, hogy az ember nem beszél a szívéből, már meg is szűnt rájuk hatással lenni. Nem gondolja, hogy így van?

Revell kitérően felelt. Éppen Mrs. Ellingtonra gondolt, és azon törte a fejét, vajon hogyan találkozott Ellingtonnal, mit szeretett meg rajta és régi házasok-e. Daggat megzavarta töprengésében, amikor azt kérdezte, hogy melyik évben volt Oakington lakója.

- A háború alatt éltem itt. Ezerkilencszáztizenöttől tizennyolcig.

- Bizonyára túlságosan fiatal volt, semhogy részt vehetett volna a nagy parádéban?

- Igen.

Revell szerette volna hozzátenni: túl fiatal voltam, hogy részt vehettem volna azokban a hajmeresztő kalandokban, amelyeket most maga elmesélne nekem, ha erre alkalmat adnék. Úgy látszik azonban, hogy arckifejezése elárulta, mert Daggat egy pillanatnyi habozás után egész más oldalról közelítette meg ezt a tárgyat.

- Tíz évvel ezelőtt, Istenemre! - kiáltott fel. - Szinte hihetetlen, hogy mindez olyan régen volt! És mennyi minden történt azóta, még itt Oakingtonban is. A személyzet teljesen kicserélődött. Nem hinném, hogy sok ismerős arcot látott.

- Azt hiszem, az öreg Longwellt láttam ma reggel, de ő nem ismer engem, mert rajz alól mindig fel voltam mentve. Egyik-másik szolgának az arca is ismerősnek tűnik. A többiek közül azonban senkit sem ismerek. Majd hozzátette: - Azt hiszem, a mostani igazgatónak akadt elég dolga, mikor idekerült.

Daggat bólintott:

- Én huszonháromban jöttem ide, egy évvel később, mint az igazgató. Sokat hallottam arról, hogy milyen állapotok voltak itt azelőtt...

Így beszélgettek ezekről a dolgokról, végül is megemlékeztek azokról a fiúkról, akikkel Revell együtt járt, és akiknek fiatalabb hozzátartozói még most is itt tanulnak Oakingtonban. Ebben az összefüggésben könnyű volt megemlíteni Marshallt, és Daggat mohón kapott az alkalmon, hogy megvitathassa ezt a gyászos esetet.

- Bizonyára olvasott róla annak idején az újságokban? - kérdezte, és Revell meghagyta őt ebben a hitében. - Ó, milyen borzasztó dolog! Még rágondolni is rossz, hogy annak a gázcsődarabnak épp akkor kellett lezuhannia, amikor a fiú alatta feküdt! Kétségtelenül a sors műve - csak ezt mondhatjuk rá. Amint ezt állandóan hangsúlyozni is szoktam iskolai prédikációmban: az ember nem tud semmit. Egész modem tudományunkkal és felfedezéseinkkel, sokat emlegetett...