Joseph Conrad

A SÖTÉTSÉG MÉLYÉN

– részlet –

© Joseph Conrad

A mű eredeti címe: The Heart of Darkness

Fordította: © Vámosi Pál

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2011

ISBN 978-615-5303-34-0

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Guy de Maupassant: Az örökség

Muhail Bulgakov: Kutyaszív

Oscar Wilde: A boldog herceg

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

1.

Nellie, a parti bárka egyet penderült a horgonya körül, és meg sem libbentve vitorláit, elpihent a vízen. Beállt a dagály, csaknem szélcsend volt; a kifelé tartó bárka nem tehetett egyebet, mint hogy várt, mikor fordul meg az áramlat.

A Temze torkolati öble egy végtelen vízi út eredőjének tűnt. A víz és az ég minden átmenet nélkül olvadt össze a nyílt tengeren. A csillogó környezetben úgy látszott, mintha az árral úszó bárkák rőtszínű vitorlái, az élesen kidudorodó vörös vászonnyalábok és a ragyogó, fényezett pányvafák szinte állnának. A közeli település felett a levegő sötét volt, még távolabb pedig gyászos homályba sűrűsödött, mozdulatlanul ült a világ leghatalmasabb, legnagyobb városa fölött.

A hajótársaság igazgatója volt a kapitányunk és a házigazdánk. Mi négyen gyengéden néztük, ahogy a hajó orrában áll, háttal fordulva nekünk, és a tengert kémleli. A folyón leginkább ő idézte fel a tengert. Olyan volt, mint egy révkalauz, aki pedig a tengerészek szemében a testet öltött megbízhatóság. Nehezen tudtuk elképzelni, hogy nem odakint a csillogó folyótorkolatban végzi a munkáját, hanem a háta mögött terpeszkedő homályban.

Bennünket, ahogy azt már mondtam valahol, a tenger fűzött össze. Nemcsak a szívünket fogta egybe a hosszú távollétek idején, hanem elnézővé is tett egymással. Az ügyvéd – kedves öreg cimbora – hosszú éveinek és sok-sok erényének jutalmaként megkapta a fedélzeten levő egyetlen vánkost, és az ugyancsak egyetlen pokrócon feküdt. A könyvelő már kihozott egy doboz dominót, és most egy játékházat épített. Marlow a bárka farában ült. Keresztbe rakta lábait, és a tatvitorlának támaszkodott. Külseje, aszkétikus arca beesett volt, bőre sárga, háta egyenes, és ahogy karját lógatva, tenyerét kifelé fordítva üldögélt, egy bálványra emlékeztetett. Az igazgató, miután meggyőződött, hogy a horgony jól tart, hátrajött, és közénk ült. Váltottunk hanyagul néhány szót. Azután a bárka fedélzetére csend terült. Mi nem kezdtünk dominózni, ki ezért, ki azért; a töprengő hangulatunkhoz inkább a nyugodalmas nézelődés illett. A magasztos csöndben ragyogva közeledett az alkony. A víz békésen csillogott, a tiszta égbolt pedig makulátlan fényözönt árasztó, jóindulatú végtelenség volt; még az essexi lápok fölött húzódó köd is finom, szikrázó fátyolhoz hasonlított, amely a szárazföld erdő borította magaslatai fölött függ, és átlátszó redőzetbe öltözteti a lapályos tengerpartot. Csupán nyugaton, az öböl távolabbi vonulatai felett terpeszkedő homály sűrűsödött percről percre komorabbá, mintha a lebukó nap közeledte ingerelné.

És végre a nap ívelő és észrevehetetlen eséssel lehanyatlott. Izzó fehérből sugár és melegség nélküli tompa vörösbe csapott át, mintha az embertömegek fölött terpeszkedő homály érintésétől halálra rémülve hirtelen ki akarna hunyni.

A tenger arca tüstént megváltozott, a magasztos látvány kevésbé ragyogó, de annál mélységesebb lett. A vén folyó, amely évszázadokon át oly híven szolgálta a partjait benépesítő embereket, napnyugtakor háborítatlanul elpihent széles öblében, és a világ legszélső határáig vezető vízi út nyugodt méltóságában terült szét. Nem egyetlen rövid nap: beköszöntő és máris örökre tovatűnő idő gyors lebbenésének tudatában, hanem a maradandó emlékek fenséges fényében néztünk a tiszteletre méltó folyamra. És valóban, mi sem könnyebb az olyan ember számára, aki – így szokták mondani – hódolattal és szeretettel „követi a tenger hívását”, mint hogy a Temze alsó folyásában a múlt nagy szellemeit idézze föl. Az ár és apály itt szakadatlan szolgálatban fut előre és hátra, otthoni pihenésre vagy éppen csatába tartó hajósok és hajók emlékével terhesen. E folyó ismerte, szolgálta mindazokat a férfiakat, akikre a nemzet büszke, Sir Francis Drake-től Sir John Franklinig valamennyi lovagot, rangosat és rang nélkülit – a tenger nagy kóbor lovagjait. Hátán hordozta mindazokat a hajókat, amelyek nevei a múló idő csillogó ékszerei, a kincsekkel dugig tömve hazatérő Arany Szarvastól, Drake hajójától kezdve – amit a gigantikus útja végén a királynő őfelsége személyesen látogatott meg – Franklin Erebusáig és Terrorjáig, amelyek másfajta hódításra indultak, és sohasem tértek vissza útjukról. Ismerte a hajókat és a hajósokat. Deptfordból, Greenwichből, Erithből vitorláztak el – a kalandorok és a telepesek; a király hajói meg a kereskedők hajói; a kapitányok és az admirálisok, a keleti kereskedelem „csempészei” és a Kelet-Indiai Flotta megbízott „generálisai”. Az aranyvadászok és a hírnév megszállottjai mind e folyam hátán indultak útjukra, kezükben kard és gyakran fáklya, a szárazföld hatalmának küldöttei, a szent tűz egy-egy szikrájának hordozói. Hány nagy eszme vitorlázott el e folyam hullámain egy ismeretlen világ rejtelmei felé?! ... Emberek álmai, országok magjai, birodalmak csírái.

A nap leszállt, félhomály borult a folyamra, és a parton lassanként kigyúltak a lángok. A Chapman világítótorony, az iszapos síkságon emelt háromlábú építmény, éles fényt árasztott. A vízen hajók fényei úszkáltak – sok-sok fölfelé és lefelé haladó fény. És távolabb nyugaton, a felső öbölben, a roppant város helyéről még mindig baljós jel árulkodott az égen: terpeszkedő homály a napsütésben, a csillagok alatt pedig sápadt ragyogás.

– És ez is – mondta Marlow váratlanul – valaha a föld egyik sötét vidéke volt.

Már csak ő maradt közülünk, aki még mindig a „tenger hívását” követte. Más rosszat nem lehetett mondani róla, mint hogy nem képviselte fajtáját. Hajós és mégis vándor, holott a hajósok, ha szabad ezt a kifejezést használni, az ülőfoglalkozásúak életét élik. Agyberendezésük az otthonülőké, és otthonuk – a hajó – mindig velük van, ugyanúgy hazájuk is – a tenger. Az egyik hajó meg olyan, mint a másik, a tenger pedig mindig ugyanaz marad. Környezetük állandóságában a sok idegen part, a sok idegen arc, az élet roppant változatossága csak tovasiklik, nem is a rejtelem érzetének fátyolával, hanem inkább valami könnyed, lenéző tudatlansággal borítva; mert a hajós számára nincsen más rejtelem, csupán maga a tenger, amely élete királynője – kifürkészhetetlen, akár a végzet. Ami aztán a többit illeti, munkájának végeztével, egyetlen alkalmi parti portya vagy dáridó elegendő arra, hogy feltárja előtte egy egész kontinens titkát, és ilyenkor többnyire ráeszmél, hogy ezt a titkot nem is érdemes megismerni. Ezért a hajóstörténetekben van valami közvetlen egyszerűség, mondanivalójuk egy feltört dióhéjban elfér. De Marlow nem volt tipikus hajós (eltekintve attól a hajlamától, hogy szeretett történeteket szövögetni), és számára egy jelenet mondanivalója nem belül rejtőzött, miként a mag, hanem kívül, mintegy beburkolta a mesét, amely csupán előhívta a lényeget, mint parázs a ködöt, ahogyan néha a holdfény kísérteties ragyogása láthatóvá teszi a ködszerű fényudvarát.

Megjegyzése egyáltalában nem volt meglepő. Illett hozzá. Szó nélkül fogadtuk. Még annyi fáradságot sem vettünk, hogy igent mormoljunk; ő pedig kisvártatva megszólalt, nagyon halkan:

– Azokra az igen-igen régi időkre gondolok, amikor a rómaiak először jöttek ide, ezerkilencszáz évvel ezelőtt – a minap... Hogy azóta fény gyúlt ki a folyón... azt mondja, Knights? Igen, de ez nem több, csupán hirtelen lobbanás a síkságon vagy villám cikázása a felhők között. Ilyen villanásban élünk – bár tartana, amíg csak a vén Föld forog! De tegnap még a sötétség uralkodott itt. Képzeljék csak el egy olyan nagyszerű földközi-tengeri gálya – minek is hívják? – triremis parancsnokának érzéseit, akit váratlanul északra vezényeltek, hogy sietve keljen át a gall szárazföldön, és vegye át a parancsnokságot az egyik ilyen bárkán, amilyet a legionáriusok – csodálatosan ügyes emberek lehettek – szoktak építeni, valószínűleg százszámra havonta vagy kéthavonta, ha hihetünk olvasmányainknak. Képzeljék csak el őt, itt a világ végén, az ólomszínű tengeren, a füstszínű ég alatt, hajóján, amely hajlik, mint a harmonika – ahogy halad fölfelé e folyamon, élelemmel vagy paranccsal, vagy amit akarnak. Homokpartok, mocsarak, erdőségek, vademberek – errefelé nemigen talál civilizált emberhez méltó táplálékot és italt se mást, csak a Temze vizét. Itt nincs jó bor, itt nem lehet partra szállni. Imitt-amott egy-egy katonai tábor úgy elvész a rengetegben, mint szénakazalban a tű – és aztán meg hideg, köd, viharok, betegség, számkivetettség és halál vár rá –, halál leselkedik a levegőben, a vízben, a bozótban. Úgy hullhattak itt az emberek, mint télen a legyek. Ó, igen – megtette a magáét, méghozzá kitűnően, semmi kétség, és nem is sokat gondolt rá, legfeljebb talán később kérkedett azzal, hogy mi mindent élt át a maga idejében. Talpig férfiak voltak, szembe mertek nézni a sötétséggel. És talán jókedvét is meg tudta őrizni, mert fél szemmel mindig a lehetőségre sandított: előbb-utóbb a ravennai flottához kerül – persze ha voltak jó barátai Rómában, és ha elviselte ezt a rettenetes klímát. Vagy gondoljanak egy amolyan derék tógás polgárifjúra – talán túlságosan sokat vesztett a kockán –, aki egy prefektus vagy egy adószedő, vagy épp egy kereskedő mellé szegődött, hogy megtalálja a szerencséjét. Ingoványban száll partra, erdőkön át menetel, és aztán az egyik szárazföldi állomáshelyen rádöbben, hogy a vadság, egy kimondhatatlan vadság zárja körül – a vadon rejtelmes élete, ami az erdő, a dzsungel, az emberi szív börtöne. És e rejtelmekbe senki sem avatja be. Fölfoghatatlan világ közepén kell élnie, amely megvetést érdemel. Ráadásul mindez még meg is bűvöli. Az utálat bűvöletével, tudják – képzeljék el az egyre erősebb megbánását, a menekülés iránti vágyát, a tehetetlen undort, a legyőzöttség érzését, a gyűlöletet.

Szünetet tartott.

– Gondolják meg – kezdte újra, egyik karját könyökben felemelve, tenyerét kifordítva. Ahogy ott ült és keresztbe rakta lábait, prédikáló Buddhára emlékeztetett – lótuszvirágok nélkül és európai öltözékben. – Gondolják csak meg; ezt az érzést közülünk nem ismerheti senki. Minket ettől megvéd a tetterőnk, és a rajongásunk a tetterő iránt. De ezek alapjában véve jelentéktelen fickók lehettek. Nem gyarmatosítók voltak, az a gyanúm, hogy csak kifacsarták az embereket. Hódítók voltak, és a hódításhoz nem kell egyéb, csak a nyers erőszak – amire pedig, ha van is, kár büszkének lenni, hiszen erőnk csak a többiek gyengeségéből fakad. Összelopkodtak tehát mindent, amit csak megkaparinthattak, a megkaparintás kedvéért. Erőszakkal párosult rablás volt az egész, semmi más, nagyszabású öldökléssel súlyosbítva, és az emberek vakon indultak neki – ahogy ez természetes is olyanoknál, akik a sötétséggel kelnek birokra. A föld meghódítása – ami többnyire nem egyéb, mint az elorzása azoktól, akiknek más a színük vagy kissé laposabb az orruk – közelről nézve nem valami gyönyörűséges látvány. Csak valamilyen eszme emelheti föl. Egy eszme a hódítás hátterében; nem valami érzelmi alakoskodás, hanem valódi eszme és önzetlen hit ebben az eszmében – valami, amit fölmagasztosíthat az ember, és leborulhat előtte, és áldozhat neki...

Hirtelen abbahagyta. A folyón lángok siklottak tova, aprócska zöld lángok, vörös lángok, fehér lángok, üldözték, beérték, keresztezték egymást, összefonódtak – és azután lassan vagy gyorsabban megint szétváltak. A roppant város forgalma egyre csak áramlott az álmatlan folyó fölött mindinkább sűrűsödő éjszakában. Tovább nézelődtünk, vártunk türelmesen – a dagály végéig nem is tehettünk egyebet; Marlow pedig csupán hosszabb szünet után szólalt meg újra, bizonytalan hangon:

– Talán emlékeznek még, hogy egyszer rövid időre fölcsaptam édesvízi hajósnak – kezdte, és ekkor már tudtuk, az a sors vár ránk, hogy az apály beköszöntéig hallgassuk Marlow egyik befejezetlen kalandját.

–  Ami személy szerint velem történt, azzal nem akarom fárasztani magukat – mondta, és ezzel a megjegyzéssel rögtön ki is mutatta sok-sok mesemondóhoz hasonló gyengeségét: hogy nem érzékelik, a közönségük mit szeretne hallani –, de hogy megértsék, milyen hatással volt rám ez a történet, el kell mondanom, miképpen kerültem oda, mit láttam, hogyan hajóztam föl a folyón addig a helyig, ahol életemben először találkoztam azzal a szerencsétlennel. Ez volt az utazásaim legtávolabbi pontja, és az élményeim betetőzése. És valahogy úgy éreztem, ezek az élmények fényt derítenek körülöttem mindenre – még a gondolataimra is. Amellett eléggé komor és szánalmas történet – bizonyos értelemben nem is rendkívüli –, nem is egészen világos. Nem, nem egészen világos. És mégis úgy éreztem, hogy megvilágosodom.

– Akkor történt, amikor, bizonyára emlékeznek még rá, épp visszatértem Londonba, miután hat-hét év alatt jócskán bebolyongtam az Indiai-óceánt, a Csendes-óceánt meg a Kínai-tengert – megkaptam a magam adagját a Keletből. Dologtalanul lődörögtem ide-oda, föltartottam a munkájukban, megszálltam otthonaikat, mintha valamiféle égi küldetésből a civilizációt kellene terjesztenem maguk között. Egy ideig mindez nagyon kellemes volt, de azután már elegem lett a pihenésből. Hajót kerestem magamnak – gondolom, ez a legnehezebb munka a világon. Ám a hajók rám se hederítettek. És azután magam is belefáradtam a játékba.

Mármost ifjú legény koromban szenvedélyem volt a térkép. Órák hosszat el tudtam nézni Dél-Amerikát, Afrikát vagy Ausztráliát, belemerülve a fölfedezés gyönyörűségeibe.