A fordítás az alábbi mű alapján készült:

K. F. Breene: A Queen of Ruin (Deliciously Dark Fairytales #4), 2022

Fordította
VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A rózsák romjai (A Démonkirály átka 1.), 2022

A rózsák trónja (A Démonkirály átka 2.), 2023

A rózsák királysága (A Démonkirály átka 3.), 2023

Copyright © 2022 by K. F. Breene

All rights reserved.

The people, places, situations and craziness contained
in this book are figments of the author’s imagination
and in no way reflect real or true events.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-45-0

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Hadriel

– Ez meg mégis mi a faszt jelentsen? – gondoltam, miközben csend telepedett a csata utáni sokadalomra. A herceg farmernadrágban, ing nélkül állt a lépcső tetején a kastély előtt, és a magasból az anyját, a királynét nézte.

A kibaszott királynét!

Hogy a pokolba van még életben ez a nő?

Jó, persze, tudtam, hogyan – valahogy sikerült még az átok beállta előtt elmenekülnie, és utána elrejtőzködött a Flamma Királyság sárkányfalvainak egyikében, a biztonságos messzeségben.

Bár fogalmam sem volt arról, mi történhetett vele, mégsem voltam egészen biztos abban, hogy meg tudnék bocsátani neki. A királyné egy percet sem öregedett. Dacára annak, hogy milyen hosszú idő telt el, pontosan ugyanúgy nézett ki, mint utoljára, amikor a kastélyban láttam. Akárcsak a fő udvarhölgye. Ezek szerint a minket rabul ejtő varázserő rájuk is hatott, csakhogy ennek a két nőnek csupán a kellemes kortalanság jutott, amiért nem kellett súlyos árat fizetniük. Őfelsége abban a cuki kis faluban bújt meg, miközben itthon a népe lassan kihalt, vagy meglehetősen furcsa szexuális perverziók gyűjteményére tett szert.

Például…, de várjunk csak!

A király tudta ezt? Valószínűleg nem. Az öreg sosem volt túl jó színész, és meggyőzte Nyfaint arról, hogy az anyja halott.

Amikor észrevettem, hogy Leala elkerekedő szemmel mered rám, rádöbbentem, hogy az utolsó pár szót hangosan mondtam ki.

A herceg úgy rezzent össze, mint akit pofon csaptak. Ezt követően a teste megfeszült, és maró varázserő vad hulláma áradt belőle. Átsöpört rajtam, és az a veszély fenyegetett, hogy az áradat a mélybe húz. Belső farkasom lekuporodott és némán vinnyogott. A királyné megborzongott, akárcsak a legtöbb jelenlévő. Kivéve persze Finley-t. Az ő szeme szikrát hányt, ahogy ott állt az ádáz sárkányherceg mellett. Ez az ütődött csajszi volt az egyetlen ember széles e világon, aki imádott megmerítkezni Nyfain félelmetes hatalmában.

Mintha a herceg kisugárzására jött volna válasz, egy másfajta erő érintett meg. A megnyugtató simítás rendíthetetlen erőről, megtörhetetlen akaratról suttogott. A közösség ígéretét hallottam. A falka megvéd! Sokan együtt erősek vagyunk.

Weston, a farkasok Alfája reagált így a sárkány dühére. Pontosan ez az oka annak, hogy az erős alakváltó farkasok és az alakváltó sárkányok cseppet sem csípik egymást. A sárkányok agresszívan himbálják a farkukat vagy maguk előtt tolják a csöcsüket, míg a farkasok vállvetve felsorakoznak, és közösen szállnak szembe az ellenséggel. Egóbajnok mind…

Én pedig ott hánykódtam a vihar kellős közepén, mivel az istennőverte belső farkasom rácsatlakozott az Alfára, és esze ágában sem volt elengedni. Be akart lépni Weston falkájába, hogy tartozzon valahova. Élvezni szerette volna a közösség erejét, és arra vágyott, hogy mi ketten egyesítve az erőnket, mindent kihozhassunk magunkból, ahelyett, hogy magányos farkasként a sárkányok lába előtt kellene kuporognunk.

Miközben teljes mértékben felfogtam, miért olyan lelkes ez a szőrös kis rondaság, szerettem volna valahogy megértetni vele: Finley is pontosan olyan közösséget hozott létre, mint a farkas Alfa, ám ehhez nem volt szüksége varázslatos farkasénekre. A hűségemre kizárólag a tetteivel szolgált rá, nem kellett mágiát használnia! Ugyanúgy megvéd minket, mint a falka, sőt talán jobban. Miközben vigyáz ránk, szabadon fejlődhetünk.

A bestiám nem hallgatott rám. A hülye kis köcsög!

Megérezve Weston varázserejét, a belső farkasom lassan megnyugodott. Adrenalin járta át a vérem, és kihúztam magam. Most először fordult elő, hogy magamon érezve a herceg aranyszemének dühös pillantását, nem féltem attól, hogy mindjárt beszarok.

Ennek a ténynek kifejezetten örültem.

– Kérlek! – szólalt meg a királyné. Kissé remegett a hangja. – Hadd beszéljek veled.

Minden szem rá szegeződött. Egy gyengébb nő tekintete végigsiklott volna a tömegen, ő azonban az egykori király mellett megtanult uralkodni az érzelmei fölött. Nem tehetett mást. A királyné a nemzet sziklatalapzatát jelentette a viharban.

Csakhogy elhagyott minket!

– Hallgasd meg a magyarázatom, és utána elfogadom, amit a sorsomról döntesz – folytatta felszegett fejjel, határozott, erős hangon.

A herceg keze ökölbe szorult, aztán elernyedt. Kőmerev arckifejezéssel, szálegyenes háttal állt. Finley viszont nem titkolta nyugtalanságát, tekintete ide-oda mozgott a párja és a királyné között. A férfiért aggódott, az asszonyra meg dühös volt. Bár Nyfain arcán nem látszódtak az érzelmei, Finley mindent érzett a kettőjük közötti mágikus összeköttetésen át. A herceg valószínűleg azért nem akarta meghallgatni az anyja magyarázatát, mert attól félt, hogy a nő a beismerésével saját maga alatt vágja a fát, és csalódást okoz a fiának, aki eddig mindennél többre tartotta. Nem létezett olyan ember Nyfain életében, akit jobban tisztelt volna a királynénál.

Vettem egy mély lélegzetet, őszintén megsajnáltam a herceget. Mindannyiunkat. A királyunk egy mocskos szemétláda volt. Fogalmam sem lehetett arról, miként tudnám elviselni, ha kiderülne, hogy a királyné sem különb nála. Egy ilyen leleplezés bemocskolná a palotához kapcsolódó minden szép emlékemet. Ezt a helyet ugyanis kizárólag a felséges asszony tette elviselhetővé.

Basszus! Nem hiszem el, hogy ez tényleg megtörténhet!

A herceg csupán aprót bólintott, mielőtt elfordult volna. Csupán ennyire méltatta az előtte álló alakot. Zordságával megsértette az ország megkoronázott királynéját, aki egyben a saját édesanyja is.

– Hívatni foglak! – mondta Nyfain hűvösen, majd az előtte gyülekező tömegre pillantott. – Barátaim, ti egy szörnyű csatában harcoltatok, amit megnyertetek. Köszöntöm azokat, akik a királyságom határain túlról csatlakoztak hozzánk. Bocsánatot kérek, amiért nem tudlak jobban megjutalmazni titeket, ám legalább arról gondoskodni tudunk, hogy jól aludjatok és megosztjuk veletek, ami ételünk van. Itt vagytok velünk ti is, akik a démonok birodalmából, a fogságból tértetek haza. Kivétel nélkül mindannyiótokat meg foglak hallgatni. Ígérem, hogy bosszút állok a szenvedéseitekért. Végül pedig azokat méltatom, akik fellázadtak a démonok uralma ellen. Jól harcoltatok a csatában. Kivívtátok a mai győzelmünket. Büszkék lehettek magatokra. Visszaszereztük a szülőföldünket!

A tömeg szélén állók lelkes éljenzésben törtek ki. Ezek a hétköznapi emberek is átérezték, milyen nagyszerű a közös győzelmünk.

– Hadriel! – nézett rám a herceg, amitől azonnal eltűnt a mosoly az arcomról. Utáltam, ha rám összpontosít. – Gondoskodj mindenről. Most megpihenünk, összeszedjük magunkat, ám utána rengeteg tennivaló vár ránk. A hazánk továbbra is gyenge, ezen a lehető leggyorsabban változtatni akarok. Miután sikerült mindenkit elhelyezned, keress fel, hogy elkészíthessük azoknak a névsorát, akikkel beszélnem kell.

Hatalom kísérte a herceg rám zúduló parancsait. A bestiám őrjöngeni kezdett, mert nem akarta, hogy engedelmeskedjek a sárkánynak. Belső farkasom kizárólag az Alfa utasításait akarta követni.

Savanyú képet vágtam, elbizonytalanodtam, és önkéntelenül Westonra sandítottam. Normális körülmények között a farkasfőnök durva sértésnek tekintette volna, ha egy kívülálló ugráltatni próbálná a falkája egyik tagját. Kihívásnak. Ugyanakkor persze simán előfordulhat az is, hogy a herceg haragra gerjed, amiért Weston lenyúlja az alattvalóit. Rohadt egy helyzet!

Már nyitottam volna a számat, bár továbbra sem tudtam, hogy mégis mit mondhatnék, amikor a herceg szemében felragyogott a felismerés. Dühös arccal Weston felé fordult.

– Bármikor meg tudnám szüntetni kettőnk között a kapcsolatot! – mondta a farkas Alfa, pont olyan metsző hangon, mint ahogy a herceg nézett rá. – A belső farkasa azonban nem szeretné ezt. Mint ahogy a falka egyetlen tagja sem.

Ismét végigsöpört rajtunk a hatalom szökőárja. A hercegnek cseppet sem tetszett az, amit hallott. Ráadásul nem csupán az én belső farkasom válaszolt Weston hívására, más honfitársaink is a bűvkörébe kerültek. Ilyen viharos idők után lenyűgöző érzés lehetne egy hatalmas, kiegyensúlyozott farkas Alfa falkájának a biztonsága és összetartása.

A herceg és Weston egy hosszú pillanaton át egymásra meredt. Sárkányvarázslat lüktetett körülöttünk, és farkasmágia izzott a bensőnkben. Weston nem hátrált meg. Úgy tűnt, hogy a két Alfa erőt gyűjt a robbanás előtt, és ennek a következményei mindannyiunkat összezúznak.

Csakhogy nekem nem emiatt akart darabokra szakadni a szívem.

Finley hirtelen megértette, mi történik, rám nézett, az arcára kiült a fájdalom.

– A belső farkasod szeretne beállni Weston falkájába? – kérdezte halkan. Minden egyes szava hegyes szegként fúródott a szívembe. Olyan szörnyű, hogy ilyesmi történt! Szerettem volna elmagyarázni a helyzetet.

Mindenki csendben várta a válaszom.

Bizonytalanul bólintottam.

– Megpróbáltam ellenállni, ám amikor észrevettem a magasban repülő királynét, kissé kiakadtam, és véletlenül alábbhagyott az éberségem. A belső farkasom… átvette az irányítást.

Finley halkan felhördült. Támaszt keresve felemelte a karját, és belekarolt Nyfain forradásokkal borított alkarjába. A herceg azonnal a lány felé fordult.

– Később majd megbeszéljük – mondta Finley a párjának, miközben továbbra is engem figyelt. Amikor végül levette rólam a tekintetét, pillantásával Westont kereste. – Alaposan beszéljük majd át ezt az egészet. Szeretném jobban megérteni az alakváltó farkasokat. Ám ennek nem most van itt az ideje. Itt van ez a rengeteg kimerült harcos, akik rászolgáltak a pihenésre. Ahogy azt Nyfain mondta, gondoskodnunk kell róluk. Ehhez szükségünk van az alattvalóinkra. Valamennyiükre. Lehetséges lenne…, hogy elengeded őket annyi időre, hogy elvégezhessék a feladataikat? A jövőre nézve ez nagy segítséget jelentene. Utána majd… kitaláljuk, hogy mi legyen. Ez elfogadható kompromisszum lenne?

Nyfain egy gyors mozdulattal átkarolta a lány derekát. Csendben várta Weston válaszát. Dacára annak, hogy Finley az aranysárkány igaz társa lett, hivatalosan még nem emelték hercegnői rangra, és ebben a királyságban az uralkodó felesége sohasem számított a király egyenrangú társának. Ez mindig is így volt, a herceget viszont cseppet sem izgatta a múlt. Nyilvánvaló, hogy egyenrangú partnerként akarta kezelni Finley-t, még a királyság irányításának kérdéseiben is. Mindig is odafigyelt a szavára, tiszteletben tartotta, még olyankor is, amikor legszívesebben belefojtotta volna egy kanál vízbe.

Ha ez a faszi nem lett volna ilyen iszonyatosan félelmetes, örömmel vállon veregettem volna, amiért rendesebb, mint az előző király volt. Még most is, a pokol küszöbén állva. Jó lett volna elismerni azért, hogy megbízik Finley-ben.

Miattad, te kibaszott, nyomorult korcs, nem fogom látni Finley diadalmenetét és azt, hogy egy nagyszerű királyné válik belőle! – förmedtem rá magamban a belső állatomra. Szörnyen sajgott a szívem. – Nem akarom elhagyni. Nem akarok elmenni azzal az Alfával.

Te is tudod, az lesz a legjobb számunkra, ha a magunkfajták között lehetünk – válaszolta a bestiám. – Az apánk egy Béta volt. Az anyánk is közel olyan erős volt. Te jóval többre vagy képes annál, hogy egy közepes inas vagy istállószolga legyen belőled. Egy falka tagjaként képesek leszünk kihozni magunkból a képességeink legjavát.

Összeszorítottam a szám, és forró könnyek égtek a szememben. Iszonyú módon azt éreztem, hogy kettészakadok. A bestiámnak ugyanis igaza is volt, meg nem is. Ha ugyanis elmegyünk innen, elszalasztjuk mindazokat a lehetőségeket, amelyeket Finley-től kaphatnánk. Mellette folyamatosan bizonyíthattam, és ő a démonok várbörtönében is kellőképpen megbízott Lealában és bennem ahhoz, hogy szabad kezet adjon nekünk. Együttműködtünk, és így született meg az a remek kis csapat, amelyik végül mindenkit megmentett. Ez a lány volt a vezérünk, nem pedig Weston!

– Persze, nem gond – válaszolta a farkas Alfa. Szavaival felriasztott a töprengésemből, miközben körülöttünk enyhült a két Alfa erejének intenzitása. – Továbbra is kapcsolatban akarnak majd maradni a falkával, ám én Alfaként, vagyis a parancsnokukként félreállok, így elintézhetitek a rátok váró feladatokat. Kérlek, nyugodtan szóljatok, ha bármiben tudok segíteni.

Finley fellélegzett, és elmosolyodott.

– Köszönöm! Most pihenj. Később majd beszélünk.

Weston jól láthatóan megnyugodott, akárcsak a többi farkas körülötte.

– Ide kell hoznunk a tündéreket és a démonokat, mielőtt valaki más bukkanna rájuk – szólt oda halkan Finley a hercegnek, és közben megsimogatta a hasát.

– Milyen démonokat? – hördült fel Nyfain.

– Egy kisebb csapatra való démon segített megszökni nekünk a várbörtönből. Meg akarják dönteni a mostani gazdáik uralmát, és bizalmas információkat ígértek cserébe, ha támogatjuk őket a küzdelmük során. Mindenről részletesen beszámolok neked, ám először gondoskodnunk kell a biztonságukról, mielőtt bárki, félreértve a helyzetet, lemészárolná őket.

A herceg bólintott, és jól megnézte magának az udvartartása tagjait, akiket Finley hozott vissza a várbörtönből.

– Vigyél egy csapat sárkányt magaddal – mondta a lánynak. – Én majd gondoskodom a többiekről. Ha visszatértél, keress meg. Még nem fejeztük be a belevésést.

Finley megremegett, és a szemében ragyogó fények táncoltak.

– Örömmel – felelte érzéki suttogással, de aztán gyorsan összeszedte magát. – Csakhogy…

Megfordult és Westonra mutatott.

– Lent a talajon a farkasok sokkal hatékonyabbak. Kirendelnél mellém egy osztagot, Weston?

A herceg feszültté vált. Finley-nek fogalma sem volt a hivatalos eljárásrendről. Az állami ügyeket kizárólag a királyi udvar intézhette, és a vezető beosztásokban mindig is sárkányok ültek.

A lány felrúgta a hagyományokat azzal, hogy Weston segítségét kérte. Még akkor is, ha csak egy szakasznyi őrről volt szó. Gyakorlatilag egy farkasra akarta bízni a sárkányok feladatát. Legalábbis az alattvalók így fogták volna fel a helyzetet.

A herceg azonban nem ellenkezett. Nem teremtette le, ahogy azt az őrült király egészen biztosan tette volna. Rezzenéstelen arccal lépett át kedvese baklövésén, mert nem akarta az alattvalók szeme láttára aláásni a tekintélyét. Ezenfelül… valószínűleg rájött arra, hogy Finley-nek van igaza. A farkasok tényleg hatékonyabbak lent a földön. Kézenfekvő őket vinni kísérőnek, hiszen az esetleges nehézségeket kizárólag a falvak lakossága okozhatná, vagyis a földhöz kötött alakváltók.

Weston a hercegre pillantott, és egyértelműen arra várt, hogy a sárkány Alfa ellenkezik-e, de aztán előrébb lépett.

– Örömmel!

– Nagyszerű! – mondta Finley. – Tamara, válassz ki pár sárkányt, és induljunk.

Tamara azonban nem mozdult, a királynéra nézett, aki papíron még most is a parancsnoka volt. Az ő engedélyére várt.

Félelem hasított belém. Mi lesz így Finley-vel? Hajlandó lesz bárki is egy közembert támogatni, amikor újra itt áll előttük az igazi uralkodó?

Tudnom kellett volna, hogy a herceg ezt nem fogja hagyni.

– Míg ki nem derül, hogyan kerülte el anyám az átok hatásait, nem száll rá vissza az uralkodói hatalom – hördült fel, elnézve az asszony feje fölött. – Ahogy azzal a legtöbbetek amúgy is tisztában van, a királynéknak nem áll jogukban önállóan uralkodni az ország fölött. Mivel az apám távozott közülünk, így a korona és a királyi kötelességek reám szálltak. A megkoronázásomig én vagyok az ország kormányzója. Finley a társamként, megbízott hercegnőként tevékenykedik, és nemsokára az ő fejére is korona kerül. Figyelembe véve a helyzetet, megváltoztatom a törvényeket, és az enyémmel egyenértékű hatalommal, jogokkal ruházom fel. A királyi ház minden leánygyermeke ugyanazokat a jogokat fogja megkapni, mint a fiúgyermekek. Finley parancsait pontosan úgy hajtsátok végre, mintha tőlem kaptátok volna. Az egykori királyné utasításainak mindaddig nem engedelmeskedtek, míg ezzel kapcsolatban másként nem határozok.

Szavai viharként zúdultak a tömegre, ám a királyné semmi jelét nem adta annak, hogy érezte volna a hatalmat. Egyenes háttal, közömbös arckifejezéssel állt, és látszólag nem foglalkozott fia érzelmeivel. Életem során még sosem láttam ennyire nyugodtnak. A háta mögött álló fő udvarhölgy azonban majd felrobbant az indulattól. Nem felejtettem el, hogy ez a nőszemély is megúszta az átkot. Ezek ketten egy pillanat alatt leléptek innen, mire fel a királyné állítólagos halála miatt a herceg a királyság foglya lett.

Észrevettem, hogy Nyfain keze enyhén megremegett, amikor felemelte és megsimogatta Finley arcát, és hüvelykujját végighúzta az állán.

– Siess vissza! – mondta halkan, majd egy lassú csókot nyomott az ajkára. – Számtalan dolgot kell megbeszélnünk, ám mindezekre csak azt követően kerülhet sor, hogy… mindent megtettünk egymás kölcsönös birtokbavétele ügyében.

Finley tekintete felragyogott, miközben a herceg rám pillantott, megfordult, és visszament a kastélyba. A lány felhördült, már emelte volna a kezét, és én egyből láttam, hogy mi döbbentette meg.

A herceg hegekkel és tetoválásokkal borított hátán, mindkét oldalon ragyogó, aranyszínű pikkelyek sora húzódott. Órákkal ezelőtt még nyoma sem volt a pikkelyeknek. Csakhogy egyik csík sem volt teljes, bizonyos részeken csupán a régebbi hegek látszódtak. Mintha valaki lekaparta volna onnan őket. Amikor megszabadultunk az átoktól, a herceg nem jött teljesen rendbe. A testét eltorzító másik hiányosság továbbra is nyilvánvaló volt.

Nyfain megremegett, amikor a lány megsimogatta az új pikkelyeket.

Átható tekintettel fordult vissza.

– Felfigyeltem arra, hogy valami megváltozott… Ám egyéb dolgok elterelték a gondolataimat.

– Még nem teljes a két sáv. Csakhogy… aranyszínűek – figyelmeztette Finley halkan.

A herceg csendben maradt, továbbra is a lány szemébe nézett, de aztán a pillantása átvillant a válla fölött. Rengetegen figyelték őket. Nyfain nem akart mindenki szeme láttára alakot váltani, mert attól tartott, hogy a hatalmas sárkányteste pikkelyei nem nyerték vissza az eredeti színüket. Ezenfelül az is lehetséges, hogy a szárnya is ugyanolyan csökevényes, mint a pikkelyek. Már korábban is találkoztam sérült szárnyú sárkánnyal, és a torzulásaik általában visszatükröződtek a hátukon húzódó pikkelyeken is. Miután már oly sok emberpróbáló időt töltöttem a herceggel, pontosan tudtam, hogy mi jár a fejében. Mindaddig nem akarta, hogy bárki más is szembesüljön az új külsejével, míg meg nem érti, mit jelent ez a helyzet.

– Siess vissza hozzám! – mormogta, és bement az épületbe.

Utánaszaladtam. Valószínűleg szüksége van valakire, akivel veszekedhet. Mindig is jobban érezte magát, ha sikerült kiadnia a dühét. Ha most üvöltözhet velem egy kicsit, akkor utána képes lesz nekilátni a rá váró feladatoknak. E nehéz helyzetben valakinek el kell terelnie a figyelmét a sok szörnyűségről. Míg Finley vissza nem tér, ez a feladat a jó öreg inasra vár. Éljen a középszerűség!

MÁSODIK FEJEZET

Finley

– Basszus, ez hihetetlen! – kiáltotta Tamara, miközben futásnak eredve otthagytuk a kastély lépcsői előtt álló tömeget. – Soha egy pillanatig nem gondoltam volna, hogy a királyné még életben van. Azokban a kis falvakban pedig még csak nem is sejtették, hogy ő a Wyvern Királyság úrnője, míg meg nem tört az átok. Lucille, észrevetted, hogy mennyire zavarba jöttek az első pillanatban? Utána meg mekkorákat pislogtak, amikor az agyuk megpróbálta helyrerakni a dolgokat.

– Ő tanított meg repülni – mormogtam, ám még mindig képtelen voltam elhinni, ami történt. – Meghallgatta a történetemet. Érezte rajtam a fia illatát, látta a saját kardját, de egy szót sem szólt. Mondjuk most már nyilvánvaló, miért nem akart egyetlen wyverni sárkánnyal sem találkozni. Mit gondoltok, mi történhetett vele?

– Ez nagyon jó kérdés – felelte Lucille halkan, miközben csatlakozott hozzánk két egykori udvari sárkány, Jáde és Xavier. Megálltunk az erdő szélén, és vártuk Weston farkasait.

– Az öreg királyt teljesen kikészítette az úrnő halála – mormogta Xavier, miközben felkészülve az alakváltásra, levetkőzött. – Gondoljátok, hogy tudta az igazat?

– Tudnia kellett – válaszolt Jáde, és zöld szeme nagyot villant.

– De hát ott volt a temetésén! – emlékeztette Tamara.

– A herceg valószínűleg szerette volna látni az édesanyját – magyarázta Jáde. – Bizonyára azért zárták be a koporsót, mert nem volt benne senki.

– De akkor miért hazudtak nekünk? – mérgelődött Tamara, és a haragtól szikrákat szórt a szeme. – Miért hazudott a király az úrnő testőrségének? Vagy talán így akarta hazacsalni a herceget?

– De hát sikerült is, nem igaz? – kérdezte Xavier.

– A király őrült volt – mondta Lucille. – Nem engedte volna meg a feleségének, hogy elhagyja. Ha tudta volna, hogy életben van, utánament volna, hogy hazarángassa.

Xavier megvonta a vállát.

– Az úrnő talán alkut kötött a férjével. „Én lelépek, a herceg meg visszajön. Helyettem megkapod őt.”

– Semmiképpen nem áldozta volna fel így a fiát! – méltatlankodott Tamara.

– De igen, ha azt hitte, hogy a herceg majd maga is távozhat innen – ellenkezett Xavier. – Erősen kétlem, hogy bárki is sejtette, az őrült uralkodónk lepaktál a Démonkirállyal. Az úrnőnk valószínűleg azt gondolta, el tud menekülni innen anélkül, hogy azzal bajba sodorná a fiát.

– De miért nem öregedett? – kérdeztem. Felidéztem magamban mindent, ami történt, az összes beszélgetésünket az Ami néven ismert nővel. – Rá és Claudile-re is hatott az átok, pedig nem is voltak itt.

– Először is, nem Claudile a neve – vigyorgott Xavier. – Hanem Delaney.

Elhúztam a szám.

– Ha már itt tartunk, a királynénak amúgy mi is a neve…?

A két nő döbbenten nézett rám, Xaviernek viszont fellángolt a tekintete.

– Te tényleg nem tudod a királyné nevét? – kérdezte Lucille.

– Egész kicsi voltam az állítólagos halála idején, és az egyik távoli, apró faluban éltem – feleltem. – Az uralkodóház egyetlen tagjának sem tudtam a nevét. Biztosra veszem, normális körülmények között én is hallottam volna róluk, csakhogy mire eléggé felcseperedtem ahhoz, hogy az ilyenfajta dolgok is megmaradjanak bennem, ők állítólag már mind meghaltak. Leáldozott a királyi udvarnak is, mi meg az életben maradásért küzdöttünk. Cseppet sem tűnt fontosnak tudni a nagyurak nevét.

– A szokásainkkal sem vagy tisztában – vigyorodott el Xavier. – Ez még csak az első nap, és máris mindent elbasztál.

Görcsbe rándult a gyomrom, Tamara pedig dühös képet vágott.

– Ne felejtsd el, hogy kivel beszélsz! – figyelmeztette Xaviert. – Tanúsíts több tiszteletet!

– Én csak egy közembert látok, aki a történelmünk lejobban szeretett királynéjának az árnyékában áll – felelte a férfi. – Lehet, hogy Finley a herceg párja, de még nem eskették fel. Nincs hivatalos rangja.

– Talán nem hallottad a herceget? – Lucille nagyot taszított a férfin. – Szóban máris rangot adott neki, már csak a papírmunka hiányzik. Ezenfelül, mihelyt ő lesz a király, sok mindent meg fog változtatni. Finley nem csupán egy reprezentatív dísz lesz. Éppen itt az ideje!

– Majd meglátjuk – felelte Xavier halkan.

– Nem számít a rangom, és az sem, hogy feleskettek-e – mondtam hűvösen. – Ha ilyen hangnemben beszélsz hozzám, akkor előbb-utóbb gondjaink lesznek.

– Csakhogy a királyné visszavette magához a kardját – vigyorodott el.

– Gondolod, hogy egy kardra van szükségem ahhoz, hogy elvágjam a torkod? – förmedtem rá. – Ha eléggé feldühítesz, keresek egy kibaszott üvegdarabkát, bár erre talán nem is lesz szükség, mert egy tőrrel vagy zsebkéssel is beérem.

A szeme összeszűkült, a száját viszont végre befogta. Nagyon helyesen felismerte, hogy nem üres fenyegetés, amit mondtam.

A gyomrom azonban továbbra is görcsölt. Eszem ágában sem volt kimutatni, hogy mennyire felzaklattak. Xavier kötekedése csúnyán meglepett. Mintha már nem is emlékezett volna mindarra, amin együtt keresztülmentünk. Esetleg valamiért arra gondolt, újra él a régi rend, és abban neki biztos helye van? Nemsokára jeges zuhanyként éri majd a valóság. Egy olyan királyságba tért vissza, aminek nem sok köze volt a múlt aranykorához. A birodalom romba dőlt, és itt nem maradt hely az önteltségnek. Csakhogy valószínűleg mások is úgy gondolkoznak, ahogy ő. Elképzelhető, hogy több az ellenfelem, mint a támogatóm.

Talán érdemes lenne példát statuálnunk vele. Nem kell neked penge ahhoz, hogy helyretedd ezt az alakot – gondolta a bestiám. – Csak rám van szükséged. Röhögve elintézem a sárkányát. Nagyobb vagyok nála, sokkal inkább Alfa, és ami a legfontosabb, nagyságrendekkel galádabb.

Öt férfi és nő jött oda hozzánk. A pasik magasak és széles vállúak voltak, az izmaik duzzadtak, és áradt belőlük a keménység. A nők kicsivel alacsonyabbak voltak, nem olyan testesek, ám a bőrük alatt nekik is izomkötegek mozogtak.

– Az Alfa küldött minket – mondta az elöl haladó férfi. Barna haja, szögletes álla és mélyen ülő, bársonyosan barna szeme volt. – Ehno vagyok. Én irányítom a falkánk ezen osztagát. Engedelmeskedem az utasításaidnak.

Tamara szeme elkerekedett, Xavier homlokráncolva rám sandított. A farkasok viselkedésének valamilyen jelentősége volt, ám én nem tudtam, hogy mi. Kifejezetten a káromra volt, hogy ilyen keveset tudok az alakváltókról és úgy általában a királyi udvarról. A lehető leghamarabb többet kell tanulnom róluk. Vajon Tamara hajlandó lenne segíteni ebben?

– Tudod, hogy hová megyünk? – kérdeztem Ehnótól.

– Igen. Vissza oda, ahol bejöttünk, igaz?

– Igen, remélhetőleg a társaink nem próbáltak meg ostoba módon besétálni a Wyvern Királyságba, miután eltűnt a mágikus fal. Erősen kétlem, hogy a falvak népe örülne azoknak a démonoknak.

Odabiccentettem a farkasnak.

– Fölöttetek fogunk repülni. Olyan gyorsan haladunk, ahogy ti.

Ehno bólintott, és arrébb ment, hogy alakot válthasson.

Én is ugyanezt tettem. Elmentem a fák közeléből, hogy a belső sárkányom átvehesse az irányítást. Átalakultunk, a bestiám felemelkedett, és lassú szárnycsapásokkal felvitt minket a magasba. A többi sárkány csatlakozott hozzám, és máris ott köröztünk a Tiltott Erdő fölött. Vagy talán most már újra Királyi Erdőnek kell hívnunk ezt a rengeteget, hiszen többé nem esik tilalom alá?

Izgatottá váltam. Álom ez, vagy valóság? Basszus, tényleg hercegnő vagyok?

Hercegnő?

Emlékszem, kislánykoromban milyen gyönyörűséggel töltött el a kék égen aranyló sárkányként, csillogó pikkelyekkel repülő Nyfain látványa. Annak idején egy világ választott el tőle, ám mostanra már az enyém lett. A társam. Egy napon talán ő lesz a gyermekeim atyja, már ha valaha is részesülhetek gyermekáldásban. Örökké együtt leszünk. Alig tudtam elhinni, hogy újra vele lehetek, miután megtört az átok.

Addig még nagyon sok tennivalónk akad – figyelmeztetett a bestiám. – Nem tarthat ám sokáig a boldogságunk, ha a démonok hordái visszajönnek, és kezed-lábad levágják. Vagy ha az a királyné kirántja a segged alól a trónt.

Mi lenne, ha legalább egy kibaszott pillanatig hagynád, hogy örüljek a boldogságnak?

Akkor legyél boldog, ha a párod éppen szexel veled. Most inkább azon törd a fejed, hogy mi lesz a szárnyával.

A bestiámnak igaza volt. Nyfain hátáról a démonok mágiája tépte le a szárnyat. Az átok szertefoszlásával a pikkelyei egy részét visszakapta. De miért nem az összeset? Elképzelhető, hogy valamilyen varázserő járta át a testét, amikor annak idején szembeszállt az átokkal?

Ha még mindig valamilyen mágia hat rá, akkor kérhetem Calia segítségét ez ügyben. A nagy hatalmú tündér segített kitörni a várbörtönből és bejutni a saját királyságunkba. Képes lesz rábukkanni arra a bűbájra, és remélhetőleg el is tudja távolítani, vagy le tudja fejteni.

Alattunk a falusi alakváltók járőröztek. Többször is keresztezték Weston farkasainak az útját. Ügyeltem arra, hogy lassan repüljünk, csak olyan gyorsan, ahogy ők futnak. Mindenkinek meg akartam mutatni, hogy egységes csapat vagyunk. Nem csupán a véletlennek köszönhetően győztük le a Démonkirályt, de összetartva jóval erősebbek lehetünk, mint külön-külön.

A szívverésem felgyorsult, ahogy a királyságunk határvidékén nyomát sem láttam a démonoknak és a tündéreknek.

Szállj le – mondtam a belső sárkányomnak.

Oldalra dőlve elindult lefelé. A talaj gyorsan közeledett, mi alakot váltottunk, és immár emberként bukfenceztem egy nagyot a földön.

Tudom, hogy képes lettél volna leszállni, te seggfej! – förmedtem gondolatban a bestiámra, majd feltápászkodtam, és lesöpörtem magamról a homokot. – Hülyét csináltál belőlem mindenki szeme láttára.

Még nem megy egészen jól a földet érés. Így viszont mindenki azt hiszi, hogy nagyon sietünk.

Rohamosan nőtt azon dolgok listája, amiket meg kell beszélnem ezzel a döggel! A többi sárkány a hátam mögött szállt le. A korábbi mágikus fal helyénél jöttek oda hozzám. A farkasok az állati alakjukat megtartva zárkóztak fel mellénk.

Ezen a helyen állva könnyű volt észrevenni, milyen csúnyán elbánt a démonok mágiája az országunkkal. A láthatatlan vonalon túl minden zölden burjánzott, míg idebent elsatnyultak és megfeketedtek az élettelen növények.

– Hova tűnhettek? – kérdezte Tamara. A homokban húzódó mély lábnyomokra mutatott. A démonok jártak erre.

Bár halványan éreztem a szagukat, az illat nem volt elég erős ahhoz, hogy utánuk eredhessek, és a lábnyomuk nem sokkal távolabb semmivé is foszlott. Úgy tűnt, mintha a démonok megpróbálták volna eltitkolni, hogy merre mentek.

– Nem látok hullákat! – kiáltotta Jáde, és elindult, hogy felderítse a környéket. – Vért sem, ami azért jó jel.

Ehno – egy hatalmas szürke farkas alakjában – halkan felmordult, aztán orrával látványosan szaglászni kezdte a talajt. Előrefutott, majd sokatmondóan rám nézett, hogy induljak utána.

Sürgősen meg kell tanulnom a farkasok nyelvét, hogy a segítőmnek ne kelljen pantomimesként eljátszani a mondanivalóját.

– Az orruk egyértelműen jobb, mint a miénk – mondtam. Intettem Ehnónak, hogy induljon, majd futva a nyomába eredtem. – A nyomkövetéshez is jobban értenek nálunk. Emberi alakban kövessük őket, hogy tudjunk kommunikálni, ha arra van szükség. Nem hinném, hogy elég erős vagyok több gyors és egymás utáni alakváltáshoz.

– Én sem – mormogta Tamara. – Alig állok a lábamon. Az istennőnek legyen hála, hogy a herceg nem szívtelen, és engedi, hogy megpihenjünk, mielőtt belevágnánk az újjáépítésbe! Nem hiszem, hogy sokáig bírnám ezt az ütemet.

Nem fárasztottam azzal, hogy megkérdezzem, mik lettek volna az őrült király elvárásai. Így is eléggé egyértelmű volt.

Egy pillanattal később nyilvánvalóvá vált, hogy hova megyünk – vissza a vízpartra. Odaérve azt láttuk, hogy a partraszállás során használt evezős csónakokat mind visszavitték a csapatszállító hajókhoz, és most ott lebegtek mellettük. Így a szárazföld felől senki nem juthatott oda.

– Okos – mondtam, és felkészültem az alakváltásra. – Valószínűleg aggódtak amiatt, hogy valamelyik honfitársunk kijön egészen idáig, miközben démonokra vadászik, és szerették volna elkerülni az összetűzést.

– Vagy talán csak fáradtak voltak, és lefeküdtek aludni. – Jáde a szemét dörzsölgette.

– Az is teljesen lehetséges – mondtam vigyorogva, és átalakultam. Hogy a pokolba fogok tudni leszállni a démonok hajójára anélkül, hogy összezúznám magam? A sárkányom a hajó fölött visszaváltozott emberré, így már én zuhantam a fedélzetre. Csúnyán bevertem a fenekem, aztán hanyatt esve a fejemet is beütöttem.

Probléma megoldva – gondolta a bestiám.

Nem létezik elég trágárság ezen a világon ahhoz, hogy szavakba tudtam volna foglalni az érzéseimet. Ehelyett inkább feltápászkodtam, miközben az járt az eszemben, hogyan állhatnék bosszút ezen a kis dögön, anélkül, hogy abba mindketten belepusztulnánk.

Miközben a többi sárkány fölöttünk keringett, előjött a hajó kapitánya, és gyorsan felhívta a többiek figyelmét is az érkezésünkre.

– Tehát sikerült – mondta Govam, amikor odaért hozzám a fedélzeten. Sötétszürke szemében szikrák villantak. – Egyben van még a királyságod?

– Az országunk évek óta romokban hever, Govam, és ezt te is jól tudod. De igen, valóban sikerült. Elűztük őket.

Remegve felsóhajtottam és fáradtan elmosolyodtam. Továbbra sem tudtam mindent teljesen feldolgozni. Nyfain és én közös erővel kiszabadítottuk a királyságunkat a démonok karmai közül.

Aztán egy hatalmasat dugtam az aranyherceggel!

Lennél szíves, basszus, megnyugodni végre? – kérdezte ingerülten a belső sárkányom. – Ne akard, hogy megint az orrod alá dörgöljem azt…

Oké, oké, tudom.

Megpróbáltam komoly képet vágni, mivel egyértelműnek tűnt, hogy ostobán vigyorgok. Csakhogy Nyfainben egyre inkább felgyűlt a vágyakozás, erősebbé vált és felforrósodott. Jól éreztem, mennyire sóvárog utánam, és engem is pontosan ugyanolyan erővel öntött el a vágy, hogy visszamenjek hozzá. Hogy a bőrömön érezhessem a testét. Hogy elveszhessek az érintésében. Nem csupán nemi vágy fogott el iránta, hanem valamilyen különös lüktetés is. A testem középpontjánál fogva ragadott meg, és egyfolytában Nyfain irányába rángatott. Úgy éreztem, az a férfi a testem része, sőt a teljes lényem felét jelenti, bennem pedig kétségbeesetten minden arra vágyott, hogy egyesüljön a két rész. Valószínűleg ez a belevésés egyik mellékhatása. Rengeteg teendő várt még ránk, egy csomó mindent el kellett rendeznünk – mi legyen a királynéval, a farkasokkal –, be kellett indítanunk a kereskedelmet, hogy készleteket szerezhessünk, ám közben kizárólag az érdekelt, hogy magamhoz ölelhessem Nyfain testét. Érezni akartam a bőrömön végigsikló, puha ajka érintését.

– Biztonságban el akarunk juttatni titeket a kastélyba – mondtam, amikor a tündérek nem messze horgonyzó, elegáns hajójának a fedélzetén Calia is felbukkant. A korlát mellé állt, és odaintegetett nekem. Kiabálva folytattam: – Egy szívességet kell kérnem. Derítsd ki, kérlek, tudsz-e segíteni abban, hogy a társam megszabaduljon a démoni rontás utóhatásaitól.

– A te aranyherceged egész biztosan kapcsolatba akar lépni a tündérekkel – mondta Govam, és nézte, ahogy Calia húga meg a társai is előjönnek a fedélközből. – Bizonyára szeretne egy meghívást, hogy személyesen tárgyalhasson a tündérek királyával és királynéjával. Ebben nem kételkedem. Calia nagyon magasrangú tündér. Az elmúlt évek során ezt többször is hallottam.

Egy újabb bejegyzés a tennivalóim listáján.

Ekkor váratlanul egy kellemetlen gondolat bukkant fel a fejemben. Mi van, ha Calia esetleg ugyanabból a királyságból származik, mint Nyfain egykori menyasszonya? Vajon az a tündérhercegnő esetleg ennyi idő után is azt fogja gondolni, hogy igényt tarthat rá? Hiszen Nyfain igazán különlegesnek számított, mivel elképesztően értett az örökfűhöz.

A belső sárkányom halkan felmordult, ám én elhessegettem magamtól a nyugtalanító gondolatot. Így is éppen elég dolgom volt ahhoz, hogy ne akarjam újabb rémségekkel terhelni magam. A volt menyasszony miatt majd akkor aggódom, ha eljön az ideje.