SZILVAY GERGELY

A TUDOMÁNYOS
KIREKESZTÉS
MÓDSZERTANA

AVAGY HOGYAN IGYEKEZNEK
ELLEHETETLENÍTENI A PROGRESSZÍVEK
A KONZERVATÍV TUDÓSOKAT?

Budapest, 2025

Szilvay Gergely: A tudományos kirekesztés módszertana – Avagy hogyan igyekeznek ellehetetleníteni a progresszívek a konzervatív tudósokat?

© MCC Press, 2025

© Szilvay Gergely, 2025

ISBN 978-963-644-145-6 (print)

ISBN 978-963-644-151-7 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős kiadó: Novák Tamás

Szerkesztő: C. Vladár Zsuzsa

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Somogyi Dominika

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

BEVEZETŐ

1. fejezet
FONTOS VAGY FÉTIS: MITŐL TUDOMÁNYOS?

2. fejezet
A TUDOMÁNYOSSÁG FŐ PROBLÉMÁI

3. fejezet
A REGNERUS-ÜGY

4. fejezet
A SZIVÁRVÁNYCSALÁDOK ÉS PAUL SULLINS

5. fejezet
VICCELŐDNI TILOS

6. fejezet
TRANSZMANIPULÁCIÓK

7. fejezet
ELÜLDÖZÉS AZ EGYETEMEKRŐL

8. fejezet
NOAH CARL ÉS A „TUDOMÁNYOS RASSZIZMUS”

9. fejezet
PSYCHIATRIA HUNGARICA

10. fejezet
AZ ALTERNATÍV INTÉZMÉNYEK ÁLTUDOMÁNYOSKÉNT VALÓ MEGBÉLYEGZÉSE

11. fejezet
ORBÁN BALÁZS DOKTORIJA ÉS A PROGRESSZÍV POLITIKAI NYOMÁSGYAKORLÁS

12. fejezet
NEM ELSZIGETELT ESETEK: A PROGRESSZÍV TUDOMÁNYMANIPULÁCIÓ TRENDJEI

13. fejezet
NYUGTALANÍTÓ KÖVETKEZTETÉSEK

Bibliográfia

A teremtmények vizsgálatakor

nem hiábavaló és eltűnő érdekességeket

kell tanulmányozni,

hanem a halhatatlan és örök felé kell tartani.

(SZENT ÁGOSTON: DE VERA RELIGIONE)

A tudomány számukra nagyon veszedelmes,
arra serkenti őket, hogy a valóságról gondolkozzanak,
mégpedig olyan dolgokról is, amelyeket kezükkel sem tapinthatnak,
szemükkel sem láthatnak. (…)
Ha mindenáron tudományokkal akar bíbelődni,
tartsd őt a közgazdaságtan és a szociológia területén.

(C. S. LEWIS: CSŰRCSAVAR LEVELEI)

BEVEZETŐ

A tudomány semleges, racionális és logikus, objektív, értéksemleges, elfogulatlan emberek művelik, feltárja az igazságot, és meg lehet bízni benne – talán így foglalhatnánk össze hétköznapi várakozásainkat és hiteinket a tudománnyal kapcsolatban.

Az ebben a könyvben olvasható történetek és kutatások mérséklik ezt a hitet, legalábbis ami a társadalomtudományt (és kisebb részben a bölcsészettudományt) illeti.

A társadalomtudomány nem természettudomány, viszont feltalálása – és az egyik feltalálójának tartott Auguste Comte (1798–1857) – óta szeretne az lenni, amit jól mutat az is, hogy a par excellence társadalomtudományt, a szociológiát ő szociofizikának nevezte. A társadalomtudósok természettudósokkal szembeni kisebbségi komplexusa (ami a bölcsészekre valamiért nem annyira jellemző) a mai napig fennmaradt, mintha nem bírnák elfogadni, hogy a társadalom (tehát az ember) nem úgy működik, mint a természet. Így aztán törvényei sincsenek, maximum törvényszerűségei. A társadalomtudományok módszertana ezért aztán – a comte-i várakozást mai napig osztó egyes társadalomtudósok nagy bánatára – nem természettudományos. A társadalomtudósok eme csoportjának kisebbségi érzését táplálja sok természettudós, aki csak a természettudományokat tekinti igazi tudománynak, a társadalom- és bölcsészettudományokat pedig a „futottak még” kategóriába teszik. Nincs igaza egyik félnek sem. A társadalomtudomány mást vizsgál, mint a természettudomány, így más a módszertana is, tévedés természettudományos módszertant alkalmazni a társadalom vizsgálatakor, vagy egyáltalán a természettudományt mintának tekinteni a társadalomtudomány számára, mindegyik tudományterület a saját vizsgálati tárgyához igazodik e tekintetben, nincs köztük alá-fölé rendeltségi viszony, és a maguk territóriumán érvényesek – azon kívül viszont nem.[1] Ennek okai az ember önreflektív mivolta és a – tudósok által egyre inkább tagadott, de létező – szabad akarat,[2] illetve az annak gellert adó, mind morális, mind intellektuális értelemben vett emberi esendőség, tökéletlenség.[3] Eme esendőség a tudományos eredmények elfogadásának is gellert ad időnként, mint az a kötet történeteiből ki fog tűnni.

A következő fejezetekben olvasható példák a „tudománytermelés” anomáliáiról szólnak, nagyrészt a társadalomtudományok területéről; de lesz bölcsész- és jogászpéldánk is. (Nem mintha a természettudomány – azon belül is például az orvostudomány – mentes lenne a manipulációtól.[4]) Írhatnék „tudástermelést” is, ami nem egészen ugyanaz, mint a tudománytermelés, hiszen tágabb fogalom, de e könyv keretei közt ez a különbség másodlagos.

Az első fejezet azt mutatja be, hogy ma mi számít elfogadott tudományos eredménynek, ha tetszik, „tudományos igazságnak”, és miért. Azaz a tudományos eredmények elfogadásának és deklarálásának procedúráját mutatja be. Az ígéret az, hogy ha egy tudós csinál egy kutatást, kikutat valamit, majd közölni szeretné az eredményeit, akkor az bizonyos, az első fejezetben ismertetendő minőségbiztosítási procedúrák után elfogadottnak, azaz érvényes tudományos eredménynek számít. Azt is bemutatom, hogy ezek a minőségbiztosítási módszerek változtak az idők folyamán, nem tekinthetők öröknek és egyedül érvényesnek, ahogy ma is vita van róluk.

Ezután azt demonstrálom a kötetben, hogy egyes tudóscsoportok, akik nagyrészt a progresszív politikai ideológia követői, miként vonják kétségbe kollégáik azon tudományos eredményeit, amelyek keresztülmentek a bevett minőségbiztosítási procedúrán, ám számukra nem szimpatikus eredményekre jutottak. Azaz egyrészt betekintést nyerünk egy ideológiai harcba a tudományon belül – miközben valószínűleg eddig abban a hitben éltünk, hogy a tudományban nincsenek ideológiai harcok. Hát vannak, legalábbis a társadalomtudományokban biztosan. Másrészt az is ki fog derülni, hogy habár a tudomány ethosza szerint semleges és elfogulatlan, személyi vitáktól mentes, és sok tudós próbál is megfelelni eme ideáloknak, ez gyakran nem sikerül, sőt egyesek meg sem próbálnak ezeknek megfelelni. Mondhatjuk úgy is, hogy mivel a tudományt is emberek művelik, ezért van a tudománynak egy emberi oldala. Ezen vitákat a kívülálló laikus még a tudományos módszertanokban és publikálásban való némi jártassággal sem fogja tudni eldönteni véglegesen – hiszen a tudósok sem képesek erre.

Mivel a példák kultúrharcos, ideológiai viták által súlyosan érintett tudományterületekről származnak, ezért itt-ott ki kell térnem az adott terület tudományos vizsgálatának történetére és a megszületett eredményekre. Ezzel együtt a fókusz a tudományos minőségbiztosítás procedúráján és annak ideológiai alapú kikezdésén lesz. Ezért azt mondhatjuk, hogy a kötet, amit az olvasó a kezében tart, leginkább a tudományszociológia területéhez sorolható, minthogy a tudományos intézményrendszer kérdésköréhez tartozó jelenséget taglal. Ezzel együtt a dolgok legmélyén tudományfilozófiai kérdések rejlenek: ki a legfőbb tekintély a társadalomtudományban, azaz ki dönti el végső soron, hogy mi a tudományos? Egyáltalán, van-e a társadalomtudományban „legfőbb tekintély”, akihez-amihez akár egyformán elismert, de egymással vitatkozó tudósok is fordulhatnak, vagy nincs is ilyen?

A kötet nem tudományellenes éllel íródott. Szándéka nem kikezdeni a tudományt, hanem rámutatni annak néhány problémájára és emberi oldalára. Mivel az ember esendő, ezért a tudós is esendő, ezért a tudomány sem tökéletes, és nem is fogja elhozni a tökéletességet – amin a kötetben bemutatott manipulációs technikák sem segítenek, sőt inkább rontanak, hiszen ha kiderülnek, kikezdik a tudósokba vetett bizalmat. A filozófiai probléma mellett tehát van itt egy bizalmi probléma is. Ezeket nem feladatom megoldani.

Nem a tudomány ellen szólok, hanem a tudományért. Ugyanakkor az is igaz, hogy a kötet a „belső ügyek” kiteregetésével valószínűleg mérsékli majd az olvasók tudományba vetett eddigi hitét – de hát nem baj, ha reálisan látjuk, hogy érdekek és ideológiák a tudományban is jelen vannak, és nyugodtan mondhatjuk őket emberi tényezőnek. Ennek nyomán realistább képet alkothatunk a tudomány működésének, a tudástermelés menetének valóságáról – ez nem érinti a tudomány érvényét.

Olyan tudósok történeteit mutatom be, akik naivan az hitték, hogy ha az eredményeiket elfogadják a tudományos minőségbiztosítás őrei, akkor azok tudományosnak – tehát igaznak – fognak számítani. Majd csalatkozniuk kellett. Áltudósnak kiáltották ki őket, elűzték őket az egyetemeikről, párhuzamos áltudományos intézményrendszer felállításával vádolták meg őket. Holott ők csak a munkájukat végezték. A kötet címe egyes számban fogalmaz, de mivel több technikát bemutatok, valójában a munka a tudományos kirekesztés módszertanáról, módszereiről szól, többes számban – bár egyet kiemelkedően tárgyalok, hiszen az a legrejtettebb a kívülálló számára. Ezt a kirekesztést – mint ki fog derülni – a kirekesztést amúgy ellenző progresszívek művelik. Hogy miért, arra is igyekszünk választ találni.

Az első fejezet a tudományos publikálás menetét, intézményrendszerét, a tudományos eredmények és a tudósi életművek mérésének módszerét és problémáit mutatja be, mivel ezek ismerete elengedhetetlenül szükséges a továbbiak megértéséhez. A második fejezet, mely nem szükséges a továbbiak megértéséhez, mélyebbre megy, és a tudomány elméleti-módszertani problémáit összegzi. A harmadik fejezet mutatja be azt a történetet, ami a kötet megírásának ötletét adta. Mark Regnerus texasi sztárszociológus belenyúlt a darázsfészekbe, és a melegpárok gyermekeinek mentális állapotát kezdte kutatni, arra jutva, hogy az rosszabb a különnemű biológiai szülők által nevelt gyermekekénél. Eredményei fokozott minőségbiztosítási procedúrán mentek át, mégis áltudósnak kiáltották ki. A negyedik fejezet egy másik, ugyanezt a témát vizsgáló tudós, Paul Sullins vesszőfutását mutatja be, immár magyar kitérővel. Az ötödik fejezet a társadalomtudományos publikálási folyamatot tudatosan tesztelő, álkutatásokat gyártó tudósok történetét vázolja fel, akiket meghurcoltak akciójukért, ahelyett, hogy megköszönték volna, hogy felhívták a figyelmet pár gyenge pontra. A hatodik fejezet a transzneműség területén mutat be 4 történetet, melyekből kiderül, hogy a transzmozgalom a legerőszakosabb és legnyíltabb a tudomány manipulációjában. A hetedik fejezet azt vázolja, hogyan szorítottak ki az egyetemekről tudósokat azért, mert tudományos munkájuk nem volt eléggé politikailag korrekt. A nyolcadik fejezet Noah Carl brit tudós példáján keresztül ismerteti, miként számítanak már eleve tudományos rasszizmusnak az örökölt tulajdonságokra, főleg az IQ esetlegesen örökölt összetevőire és hasonlókra vonatkozó kutatások, s miként keretezik a progresszívak azt a helyzetet, amikor az ilyen eredmények átmennek a tudományos minőségbiztosítás szűrőjén, azaz par excellence tudományosnak kellene, hogy számítsanak. A kilencedik fejezet a saját történetemet mutatja be: bizonyos általam elindított médiaviták után felkértek, hogy publikáljak a Magyar Pszichiátriai Társaság lapjában, a Psychiatria Hungaricában, de ezt egy belső kör a tudományos minőségbiztosítás módszerétől merőben különböző hatalomtechnikai machinációkkal megakadályozta. A tizedik fejezetben feltárom, hogy egyes progresszív társadalomtudósok miként bélyegzik a konzervatívabb szemléletű kutatóintézeteket, agytrösztöket párhuzamos, a hagyományos tudományos intézményrendszert megkerülő, áltudományos illiberális műhelyekként, és hogy ez a felfogás miért hibás. A tizenegyedik fejezetben rekonstruálom a politikai hisztériát Orbán Balázsnak, Orbán Viktor kormányfő politikai igazgatójának a doktori fokozatszerzése körül – ez épp a kézirat lezárása előtt történt. A tizenkettedik fejezetben amerikai kutatásokra alapozva ismertetem azokat a trendeket, amelyekből egyértelmű, hogy a korábban tárgyaltak nem elszigetelt esetek, hanem egy trendbe illeszkednek, melynek folyamán progresszív, aktivista, egyre szélsőségesebb meggyőződésű tudósok veszik át az irányítást egyre több társadalomtudományban, ráadásul a kirekesztést csak ők művelik, a konzervatívok nem. Végül a tizenharmadik fejezetben nyugtalanító következtetésekre jutok a modern tudományhittel, a szcientizmussal kapcsolatban, és egy mérsékeltebb, realistább tudományfelfogást javaslok helyette.

Pár szót kell szólnom a forrás- és szakirodalom kezeléséről. Az első fejezetben, mint jeleztem, bemutatom, hogy milyen publikációk számítanak tudományosnak, milyen hierarchiába rendeződnek a tudósok közlései. Mivel azonban ez a kötet, amit az olvasó kezében tart, nagyrészt tudósokkal megesett történeteket rekonstruál, ezért nagyban támaszkodik magazin- és újságcikkekre, riportokra, interjúkra, publicisztikákra, sőt akár a közösségi médiában megjelent posztokra is, melyeket részben tudósok írtak, részben pedig a témával szakértő módon foglalkozó újságírók. Emiatt a dolog természeténél fogva eme történetek rekonstruálásában az érintett tudósok tudományos közleményei, és az érintett szakterületeken megjelent bármilyen tudományos pubikációk nem tudományos szakirodalomnak, hanem forrásnak számítanak. Ami a kötet szempontjából tudományos szakirodalom, az túlnyomórészt az első (Mitől tudományos?), a második (A tudományosság fő problémái), a tizenkettedik (Nem elszigetelt esetek…) és a tizenharmadik (Nyugtalanító következtetések) fejezetben koncentrálódik, de számos tétel mindkét szerepben felbukkan. Ezúttal is felhasználtam a kötethez néhány korábban megjelent szövegemet, amelyek azonban töredékét teszik ki a munkának, ami egységes monográfia. A kezelhetőség, könnyebb kereshetőség miatt úgy döntöttem, hogy a kötetvégi bibliográfiában nem különítem el a szakirodalmat és a forrásokat, és más szempontrendszer szerint sem tagolom az irodalomlistát. A könyvben szereplő idézeteket (ha nem volt korábbi magyar fordításuk) magam fordítottam.

Kérdéseink tehát, amelyek a példáink kapcsán felmerülnek: mi a tudományos, mitől tudományos egy kutatási eredmény? Ki mondja ezt meg? Mivel ma az igazság letéteményesének a tudományt tartjuk, úgy is feltehetném a kérdést, hogy kik azok a tudományon belül, akik eldöntik, hogy mi az igaz? Hol található eme döntés locusa, ki a tudományban a szuverén? És egyáltalán, biztosan a tudomány az igazság letéteményese? Vagy: milyen igazságok letéteményese a tudomány? S végül: mennyire lehet benne bízni? Lássuk, mire jutunk!

1. FEJEZET

FONTOS VAGY FÉTIS:
MITŐL TUDOMÁNYOS?

Publikálj vagy eltűnsz, módszertan, tudományos írás, lektorálás, Q1-Q4, tudománymetria – talán elsőre ezoterikus kódszavaknak, bennfentes kifejezéseknek tűnnek, ma mégis ezek határozzák meg a tudományos világ életét. Ahhoz, hogy értsük, mi körül zajlik a vita, amikor a kötetben ismertetett eseteket olvassuk, ismernünk kell a tudományos publikálás mibenlétét és intézményrendszerét. Azt ugyanis, hogy mi tudományos, ma ez határozza meg.

A tudósok azért kutatnak, hogy a világ, az ember, a társadalom működésével kapcsolatos problémákat oldjanak meg, így egyrészt gyarapítva közös tudásunkat, másrészt segítve az ember életét, legyen szó betegségek gyógyításáról vagy szellemi ismereteink gyarapításáról. A tudósok kutatásainak eredményei, a tudományos eredmények tehát akkor érnek valamit, ha egyrészt valóban tudományosnak nevezhetőek, másrészt hozzáférhetővé teszik azokat a köz számára, azaz kommunikálják, publikálják őket. Erre valók a tudományos folyóiratok (journals), melyek közzéteszik a tudósok tudományos eredményeit összefoglaló cikkeket (papers), illetve a tudósok akár szaktudományos, akár nagyközönségnek szóló ismeretterjesztő könyvei – és persze a tömegkommunikáció egyéb eszközei is rendelkezésre állnak.

Eme kötetben elsősorban a tudományos folyóiratokban, másodsorban a tudományos könyvekben közzétett eredményekről és az azok körül kialakult polémiáról lesz szó.

A tudományos folyóiratok a szerkesztés során igyekeznek minden tőlük telhetőt megtenni azért, hogy ellenőrizzék a tudósok által benyújtott, kutatásaik eredményeit bemutató cikkek tudományosságát. Az ellenőrzés eszköze a tudóstársak általi lektorálás (peer review). A tudományos folyóiratok elvileg mindenki számára elérhetőek, valójában azonban elsősorban az adott tudományterület tudósközösségének szólnak. Emellett a tudósok könyveket is írnak, időnként a nagyközönségnek szánva azokat, ezeket ismeretterjesztő munkáknak nevezzük.

Ahogy egy tudománykommunikációról szóló kötet fogalmaz:

„A tudósoknak sok szinten képesnek kell lenniük magyarázni, vitatkozni, lelkesíteni és meggyőzni, valamint érteniük kell a tudományos kommunikáció aranysztenderd formátumának előállításához – ami egy formalizált beszámoló arról, hogy pontosan miért és hogyan végeztek el egy kutatást, mik annak az eredményei, és ezek az eredmények mit jelentenek: ez a lektorált tudományos közlemény.

A tudományos közlemény a modern civilizáció és társadalom talán legfontosabb olyan része, amely a legtöbbek számára láthatatlan, nem méltányolt; ez ilyen egyszerű és ennyire összetett. Talán nagyképűnek hangzik, ahogy a tudományos vállalkozás felsőbbrendűségét próbálom bizonygatni, de a tudományos cikk az a mód, ahogyan az emberiség több évszázadon keresztül feljegyezte tudását.[5] Ez az eszköz, amellyel azok, akik szakmai tevékenységüket a tudománynak szentelték, képesek értékelni és a saját munkájukba beépíteni a kollégáik által generált tudás eredményeit, tudván tudva, hogy azt (remélhetőleg) szigorú ellenőrzésnek vetették alá, ami biztosítja a közzétett adatok megbízhatóságát. A tudományos közlemény ezáltal vált a tudományos kutatás eredményeinek bemutatásának egy erősen strukturált módjává, amely az írót és az olvasót egyaránt a lehető legjobban szolgálja.

Minden egyes tudományos közlemény belépést jelent abba az állandóan változó, nagyobb kategóriába, amit tudományos irodalomnak neveznek, amelybe több 10 000 olyan kiadvány tartozik, amit tudományos folyóiratoknak nevezünk. Nem is olyan régen ezek oldalainak milliói töltötték meg a könyvtárak polcait, de ma már az irodalom nagyrészt elektromos úton érhető el, azaz bárki számára elérhető, akinek megvannak a megfelelő eszközei.”[6]

A TUDOMÁNYOS PUBLIKÁLÁS INTÉZMÉNYRENDSZERE

Tartalmi értelemben a legfontosabb kritérium a módszertan – tudományos eredményt tudományos módszerrel lehet elérni. Mivel jelen kötet nagyrészt társadalomtudományos példákat mutat be, és egyáltalán a társadalomtudományban tapasztalható néhány problémával foglalkozik, ezért a társadalomtudomány módszertanát és módszereit mutathatnánk be, de mivel ez terjedelmileg lehetetlen, ezért ez ügyben a sztenderd egyetemi tankönyvhöz, Earl Babbie amerikai szociológus A társadalomtudományi kutatás gyakorlata című munkájához utaljuk az olvasót, ami angolul először 1975-ben jelent meg, s azóta számtalan kiadást megélt, magyarul is többször kiadták, először 1998-ban, utoljára 2020-ban.[7]

Ha kutatásunk elkészült, akkor annak eredményeit össze kell foglalnunk és publikálnunk kell. Hogy miként kell tudományos publikációt írni, azt a tudományos írásról szóló, többnyire hazánkban is angol nevén egyszerűen Academic writingnak (akadémiai írásnak) nevezett kurzuson sajátítják el a tudóspalánták, az egyetemi hallgatók, ehhez úgyszintén tartoznak segédkönyvek.[8] Ezen az órán a diákok megtanulják, milyen műfajok léteznek a tudományos publikálás területén, hogyan kell felépíteniük a szöveget, milyennek kell lennie a szóhasználatnak, hogyan kell hivatkozni (hiszen többféle hivatkozási módszer áll rendelkezésünkre). Ennek részleteivel sem untatnám az olvasót, a kötetben olyanok fognak szerepelni, akik ezen már rég túl vannak, nincs baj a felkészültségükkel e téren, hiszen gyakorló tudósok. Tekintve, hogy hazánkban is magasabb presztízst jelent külföldi, elsősorban angolszász tudományos folyóiratokban publikálni, ezt az órát gyakran eleve angolul tartják itthon is.

A tudóssá válás bevett útja a doktori fokozat megszerzése, amely lényegében a tudományos élet kapuja. Magyarországon a doktoranduszok, azaz doktori iskolába járó hallgatók többnyire már ekkor publikálási követelményekkel szembesülnek, azaz miközben a doktori disszertációjukat írják, egyetemük által meghatározott számú tudományos publikációra kell szert tenniük, a megfelelően kiválasztott, megadott tudományos besorolással rendelkező folyóiratokban.

Ha az illető doktorandusz főállású tudósként helyezkedik el – azaz főállásban kutat vagy főállásban tanít egy egyetemen, és amellett kutat –, valószínűleg szembe fog nézni az igen kompetitív nemzetközi tudományos élet nyomásával, amelyet röviden angolul úgy írnak körül, hogy „publish or perish”, azaz: publikálj vagy eltűnsz! Ez a mondás arra utal, hogy aki nem publikál állandóan, folyamatosan, az nem lesz látható a tudományos világ számára. Újabban az egyetemek általában publikálási követelményeket állítanak a tudósok elé. A magasan jegyzett folyóiratokban való publikációk száma évente reálisan egy vagy két cikk, hiszen nem valószínű, hogy ennél gyorsabban keletkezik új tudományos eredmény (amelyet ki kell kutatni), sikerül megírni az eredményekről szóló esszét, és még le is hozza egy folyóirat, figyelembe véve a publikálási folyamat hosszadalmas mivoltát.

A „publikálj vagy eltűnsz” nyomása alatt megszülető tudományos publikációk tudományos értékét, valamint a tudósok teljesítményét pedig a tudománymetria viszonylag új tudománya hivatott mérni, mely mindent számosít, és nagy viták vannak róla. A tudománymetrikusok az vizsgálják, egy tudós mennyit publikál, mennyire magasan jegyzett lapokban – itt az egyik legfontosabb tényező az adott lapok impaktfaktora –, s mekkora az idézettsége.[9]

A folyóiratok rangsorolására a leginkább bevett módszer az impaktfaktoruk mérése. Egy adott folyóirat impaktfaktora két egymást követő évfolyam összes cikkének átlagos idézettsége a rákövetkező, azaz harmadik évben. A Magyar Tudományos Művek Tára (melyről később szólunk) definíciója szerint: „Az impaktfaktor (IF) a folyóirat hatásmutatója. Értéke erősen szakterületfüggő, ezért azonos szakterületű folyóiratok összevetésére célszerű használni, de egy adott cikk (vagy szerző) minőségére nem lehet következtetni belőle. Az impaktfaktor a Clarivate Analytics, a Web of Science bibliográfiai adatbázis (WoS) üzemeltetőjének jogvédett értékelő eszköze. Az impaktfaktor a WoS-ban indexelt folyóiratok tudományos színvonalának fokmérője: megmutatja, hogy adott folyóirat cikkeit más folyóiratok milyen mértékben idézték. Az impaktfaktoradatok a Journal Citation Reports adatbázisban érhetők el.”[10] Az, hogy mi a jó impaktfaktor, tudományterületenként változik.[11]

Vannak más folyóirat-besorolási mérőszámok is: az azonnalisági index (immediacy index), a felezési idei idézettség (cited half-life), az Eigen-faktor (Eigenfactor), valamint a SCImago saját, Eigen-faktorhoz hasonló besorolási módszere. Az azonnalisági index azt méri, hogy milyen gyorsan idézik egy folyóirat cikkeit, például hogy a publikálás évében átlagosan hányszor idéznek egy cikket. A felezési idei idézettség azt takarja, hogy az elemzés évében mi az idézett cikkek átlagos „életkora”. Az Eigen-faktor az impaktfaktorhoz hasonlóan a folyóiratban megjelent cikkek idézettségén alapszik, de árnyaltabb, mivel a magas rangú folyóiratokból származó idézetek jobban befolyásolják a paramétert, mint a kevésbé tekintélyes forrásokból származók. Az is befolyásolja, hogy egy folyóirat hány cikket publikál egy évben, és figyelembe veszi az idézési normákat is, figyelmen kívül hagyja az önhivatkozásokat az ugyanabban a folyóiratban megjelent cikkekre, és öt év adatait használja fel (szemben az impaktfaktor két évével).[12] A SCImago módszerét alább ismertetjük. Az, hogy bármelyik módszer esetében mekkora szám tekinthető jónak egy folyóirat esetében, az tudományterületenként nagyon más.

A folyóiratokat Magyarországon a Magyar Tudományos Akadémia szaktudományos osztályai sorolják be betűjelek szerint, melyben az A besorolású folyóirat a legtekintélyesebb. Emellett a doktori iskolák esetenként alkalmaznak saját besorolást is. Ahogy a Magyar Tudományos Művek Tárának meghatározása írja: „Számos szakterületen gyakori a magyar nyelvű közlés, valamint a WoS-ban és a Scopusban nem szereplő, de a szakma szerint színvonalas nemzetközi folyóiratokban való publikálás. E folyóiratok értékelésére az MTA szakterületileg illetékes osztályai, bizottságai folyóiratlistákat hoztak létre, amelyeken A, B, C, D vagy INT1, INT2, NAT minősítéssel szerepelnek az elfogadott folyóiratok. Az MTA osztályainak folyóiratlistái a tudományos osztályok doktori eljárásra vonatkozó szabályzatait tartalmazó oldalakon, illetve az MTMT nyilvános keresőjében érhetők el osztályok szerinti bontásban.” Fontos tudni, hogy a szakterületi bizottságok más-más kategóriába sorolhatnak egy-egy folyóiratot, azaz ami például a szociológiában A, az lehet, hogy a történettudományban B, a politikatudományban pedig C besorolású.[13]

Végül a mára legfontosabbá vált besorolás a nemzetközi tudományos folyóiratoknak a spanyol SCImago minősítési rendszer általi besorolása 4 negyedbe, azaz Q1-Q4 között, melyben a Q1 a legtekintélyesebb. A SCImagó-t a Granadai Egyetem egy kutatócsoportja, a SCImago Lab fejlesztette ki 2007-re, Félix de Moya Anegón filozófia- és irodalomprofesszor vezetésével. A Scimago portálján bármely folyóiratról lehívható, hogy mikor milyen volt a besorolása. S hogy megint a Magyar Tudományos Művek Tárát idézzük: „A SCImago Journal & Country Rank (SCImago folyóirat- és országrangsor, SJR) egy ingyenesen elérhető portál, amely az Elsevier Scopus adatbázisára épülve folyóiratokról és országokról tudományos mutatókat, rangsorokat szolgáltat. Az SJR elsősorban azt mutatja, hogy egy folyóirat az adott szakterületi rangsorban az élről számított melyik negyedbe esik: az első (Q1), a második (Q2), a harmadik (Q3) vagy utolsó negyedbe (Q4).”[14] Sőt: van D1-es besorolás is, ami a legfelső 10 százalékot jelenti. A SCImago által használt rangsorolási metodológia hasonlatos az Eigen-faktorhoz, de a Scopus adatain alapul, semmint a Web of Science-én, és 5 helyett 3 éves időintervallumot használ, valamint minimális mértékben lehetővé teszi a folyóiratok általi önhivatkozások beszámítását. Itt is igaz, hogy különféle tudományterületeken más-más besorolásba eshet egy folyóirat.[15]

A SCImago sikere azért is érdekes, mert 2007-ben az European Science Foundation (ESF), egy EU-s szintű központi tudományfinanszírozó szervezet létrehozott egy folyóiratrangsor-listát (European Reference Index for the Humanities, ERIH), amely A, B és C kategóriákba sorolta a folyóiratokat egy bizottság ítélete alapján. A dolog elég nagy vitát váltott ki, s az általános elégedetlenség hatására az ESF megszüntette az ERIH-listákat, olyannyira, hogy még az internetről is levette őket. Az egész átkerült a norvégokhoz ERIH PLUS néven, akik megszüntették a rangsorolást, és puszta folyóirat-információs adatbázist hoztak létre, ami csak a tudományosság tényét rögzíti.[16]

Ugyanakkor érdemes tudni, hogy nem minden tudományterületen az A vagy Q1-es folyóiratok a legértékesebbek. Vannak olyan szakterületek, amelyeknek a tudósközösség által leginkább elfogadott lapja lehet, hogy csak Q3-Q4 besorolású, mégis leginkább ebben érdemes publikálni. Emellett egy folyóirat megítélésében – főleg, ha a lap új, és ebből kifolyólag még nincs sem impaktfaktora, sem rangsorolása – úgyszintén segíthet, ha megnézzük, ki adja ki, kik szerkesztik, és kik publikálnak az első számaiban. Ha a lapot egyetemi kiadó, elismert tudományos kiadó vagy tudományos intézmény, közösség adja ki, szerkesztői és első publikálói elismert tudósok, akkor megnyugodhatunk. S persze számít még, hogy profinak tűnik-e: „egy kutató ösztöne általában észreveszi, ha egy lap színvonala megkérdőjelezhető (elírási hibák, olcsó kinézet, gyenge nyelvezet, a felkiáltójelek túlzott használata, vagy ezek bármilyen használata)”.[17]

A költségek tekintetében két modell van. A tudományos folyóiratok legtöbbjéhez fizetés ellenében online módon is hozzá lehet férni – de a bennük való publikálásért (többnyire) nem kell a szerzőknek fizetniük. Ez inkább a nagyobb kiadókra jellemző üzleti modell. A másik modellben az olvasók számára ingyen elérhetőek a publikációk, ám a szerző fizet (illetve a szerző munkahelye, mivel akkora összegeket kell kipengetni, hogy a tudós egyedül képtelen volna rá) – ez inkább a kisebb kiadókra jellemző, mint például egy tudományos szervezet.

A tudományos folyóiratokhoz való hozzáférés ára állandó kritika tárgya, hiszen a nagy folyóirat-kiadó vállalatok (elsősorban a „nagy öt”: Elsevier, Wiley, Taylor & Francis, Springer Nature, SAGE) bevételei dollármilliárdokra rúgnak, kiadványaikra előfizetni pedig egyénenként szinte lehetetlen, ezért általában egyetemek, kutatóintézetek fizetnek elő a kiadók csomagjaira a munkatársaik számára, de ez igen megterhelő számukra. Ezek a kiadók az előző évtizedekben felvásároltak számos folyóiratot a tudományos publikálás elsődleges intézményeitől, az egyetemi kiadóktól. Így ma egy folyóirat éves előfizetése akár ezer angol font (mai árfolyamon nagyjából 450 ezer forint) is lehet, a bölcsészet- és társadalomtudományok területén pedig 30–40 fontot (13–18 ezer forintot) kell fizetni egy tudományos közlemény letöltéséért.[18] Azonban gyakran a lapokat előfizetési csomagban kínálják, ami megsokszorozza a költségeket. Ez még a tudomány epicentrumának számító észak-amerikai és nyugat-európai tudósvilágnak is sok, nemhogy a szignifikánsabb kisebb büdzsével operáló közép-európai tudományos világnak vagy az úgynevezett „globális délnek” (Dél-Amerika, Afrika, Dél-Ázsia). A nemzetközi színvonalú tudományos publikálás tehát tudományon kívüli okokból nehezebb a nyugati centrumon kívül eső régiókból (legyen szó akár a Nyugat saját perifériájáról, mint Magyarország).[19]

Ezért aztán létrejött a széles körben használt Science Hub kalózoldal, amely a legtöbb tudományos közleményt ingyen hozzáférhetővé teszi az érdeklődő számára; vagy a Library Genesis, amely a tudományos könyvekkel teszi ugyanezt – érdekes módon ide gyakran maguk a szerzők töltik fel munkáikat, mivel ha azok ingyen hozzáférhetők, növelheti az idézettségüket, ők maguk pedig gyakran nem látnak pénzt a kiadásból (hiszen számukra lehet munkaköri előírás a könyvírás, vagy egyszerűen a kiadónak nem éri meg honoráriumot fizetni). Ez a két oldal ugyan kalózoldal, de rengetegen használják őket. Úgyszintén hasonló célokat szolgál az előző két platformmal szemben nem kalózjellegű, hanem teljesen legális ResearchGate, illetve a sokak által használt Academia.edu, ahová mindenki saját profiljára tölti fel a szerinte megosztani érdemes tudományos szövegeit, és persze kommentelni, véleményezni is lehet, ahogy le is lehet tölteni.

Emellett rendszerint felbukkannak olyan kezdeményezések a tudományos közösségen belülről, amelyek nyílt elérésűvé kívánják tenni a tudományos publikációkat, megkerülve ezzel a profitban érdekelt kiadókat. Ez az open acces-mozgalom igen jelentős lett, és mellette hibrid modellek is léteznek. A probléma az, hogy egy lap kiadása és a vele való munka mindenképp pénzbe kerül, tehát a kiadóknak valahogy fedezniük kell a költségeiket. Az „open acces felkelés” az 1990-es években indult. 2000 körül jelentek meg az első ilyen kiadók és folyóiratok, a BioMed Central (BMC), melynek tulajdonosa a német–brit Springer Nature tudományos kiadó; illetve a Public Library of Science (PLOS), ami 2024-ben 14 folyóiratot adott ki. Mindkét kiadó elfogadott tudományos körökben, és mindkettőnél a szerzőnek kell fizetnie. 2009-re már majd 4800 folyóiratot adtak ki ily módon, és az őket nyilvántartó Directory of Open Access Journals (DOAJ) szerint 2020-ban ez meghaladta a 13 ezret – persze változó minőségben.[20] A tudományos publikálás egyik központi problémája láthatóan az, hogy nem lehet mindent ingyen megoldani, a költségeket valakiknek végső soron viselnie kell.

A könyvek területén is léteznek elfogadott tudományos kiadók, jellemzően az egyetemi kiadók (university press), melyek közül kiemelkedik Cambridge és Oxford. Emellett vannak széles tudományterületekre koncentráló kiadók (humán és társadalomtudományos területeken például a Routledge és a Bloomsbury). Képtelenség volna ugyanakkor itt teljes képet adni ezekről, főleg, ha nem pusztán az angolszász világ fontosabb kiadóit szeretnénk felsorolni. Emellett előfordul, hogy egy-egy tudományos munkát nem bevett tudományos kiadó ad ki, hanem valami más – minden esetet külön kell megítélni.

Egy tudós idézettségét – mely publikációi számától és azok idézettségéről függ – a Hirsch-index mutatja. Ezt Jorge E. Hirsch, a University of California [Kaliforniai Egyetem] San Diegó-i alegyetemének fizikusa javasolta 2005-ben, eredetileg azért, hogy az elméleti fizikusok munkájának relatív minőségét valamiképp mérni tudja.[21] Azaz az index egy szűk tudományterületről indult, majd az egész természettudományra, végül minden tudományágra használni kezdték. A h-index szerint egy kutató idézettsége a publikációk számától és azok idézettségétől függ.[22] A Magyar Tudományos Művek Tárának definíciója szerint: „Egy kutató Hirsch-indexe h, ha h darab olyan cikke van, amelyek mindegyikére legalább h hivatkozás történt. Ha tehát egy kutató h-(Hirsch-) indexe 21, akkor huszonegy olyan publikációja van, amelyekre külön-külön legalább huszonegy hivatkozás történt. A h-index kiszámításának módja: sorba állítjuk a publikációkat, első helyen a legtöbb idézetet kapott közlemény szerepel, és a sorrend az idézetek csökkenő számában folytatódik. A h-index azon publikáció sorszáma, melynek az idézői legalább annyian vannak, mint a sorszám.”[23] Úgy tartják, egy főállású kutató el tud érni 6-7-es h-indexet, de efelett már nehéz dolga van. És persze az idézettség tudományterületenként is változik. Egyrészt nem mindegy, mekkora az adott szakterület tudósközössége, ahogy az sem, hogy épp divatos területről van-e szó. Emellett a természettudományban régen elterjedt gyakorlat – egy tudományos közlemény elején rituálisan felsorolják a szakterület addigi szakirodalmát – a társadalomtudományos és humánterületeken később és kevésbé terjedt el. Ez a gyakorlat eleve idézettséget generáló tényező. Ugyanakkor, bár indokolt lehet (magam is megteszem eme kötetben), de az önidézés érthetően nem számít bele az idézettségbe.

A tudósok publikációit és idézettségét olyan, feljebb már említett nemzetközi adatbázisok tartják nyilván, mint az 1997 óta működő Web of Science (WoS),[24] mely jelenleg az angol-amerikai Clarivate elemzőcég birtokában van; vagy az Elsevier folyóirat-kiadó multicég által ennek versenytársaként 2004-ben létrehozott Scopus.[25] Ez a két platform fizetős. A 2004-ben elindult, ingyenes Google Scholar tudományos adatbázis is mér Hirsch-indexet, de ennek az adatbázisa esetlegesebb, nem olyan megbízható, mint az előző kettőé. Az internetes tudománymetrikus oldalak az amerikai Thomson Scientific nevű cég (korábban: Institute for Scientific Information, ISI) dominanciájának vetettek véget; mely cég maga is 3 külön idézettségi adatbázist működtetett, egyet a természettudományok, egyet a társadalomtudományok és egyet a bölcsészettudományok számára (Science Citation Index, SCI; Social Sciences Citation Index; Arts and Humanities Citation Index, A&HCI). 1988-ig ezek az adatbázisok csak nyomtatott formában voltak elérhetőek. Mindenesetre a WoS, a Scopus és a Google Scholar (illetve az MTMT) nem feltétlen ugyanakkora Hirsch-indexet mutat ki ugyanannak a tudósnak.

Hazánkban a magyar tudósok munkásságának magyar nyelvű adatbázisa, azaz nemzeti bibliográfiai adatbázisa a Magyar Tudományos Művek Tára (MTMT), mely az MTA elnökségének döntése nyomán jött létre 2009-ben. Ugyanakkor, bár a tudományos láthatóság kedvéért az ebben való regisztráció a tudósoknak erősen ajánlott, nem mindenki él a lehetőséggel. Az MTMT úgyszintén szolgál Hirsch-indexszel, és a folyóiratok MTA-besorolását is mutatja; azaz amellett, hogy könnyen kereshetővé teszi a magyar tudományos publikációkat (beleértve a magyar szerzők nem magyar nyelvű munkáit is), méri a tudományos teljesítményt is, tudománymetriai adatokat tesz közzé.[26]

A legtöbb elfogadott tudományos folyóirat ma már ellátja a nála megjelent tanulmányokat egy úgynevezett digitális objektumazonosítóval (Digital Object Identifier, DOI-szám). Ugyanakkor ez nem feltétele a tudományosságnak.

Egy 2007-es tanulmány szerint a tudományos publikációk 90 százalékát soha senki nem hivatkozza, és a felét ráadásul a szerkesztőkön kívül senki el sem olvassa.[27] Csakhogy a tanulmány eme adatát nem támasztották alá bizonyítékokkal (felmérés, statisztika). Egy ezt ellenőrző másik, 2014-es tanulmány arra jutott: az orvostudományi cikkeknek 12 százalékát nem idézik, ez az arány 27 százalék a természettudományok, 32 százalék a társadalomtudományok esetében, míg a bölcsészettudományok esetében jóval magasabb: 82 százalék.[28] A Nature egy 2018-as cikke szerint pedig a soha nem hivatkozott tanulmányok aránya átlagosan 10 százalék, ráadásul sokkal több tanulmányt töltenek le, mint amennyit hivatkoznak, ami azt jelenti, hogy valójában használják őket.[29]

Látható, hogy a kortárs tudománymérési és -minősítési intézményrendszer (a tudományos láthatóság eszköze)[30] nemhogy nem örök, hanem ráadásul valójában nagyon is újnak mondható: az ezredforduló környékén alakult ki. Azaz nem volt mindig ilyen, s jó eséllyel állíthatjuk azt is, hogy a jövőben változni is fog.

A LEKTORÁLÁS

A tudományos folyóiratok, melyek a fent vázolt tudományos intézményrendszerbe ágyazódnak be, és talán annak legfontosabb részei az egyetemeken túl, nemcsak pusztán közlik a tudósok eredményeit, hanem közlés előtt ellenőrzik is őket. Ez az ellenőrzés a lektorálás (peer review).[31]

Az imént idézett tudománykommunikációs kötet szerint: „A tudományos publikáció egy folyamat, amely akkor kezdődik, amikor egy tudós vagy tudományos csoport úgy dönt, hogy van olyan mondanivalója, amit a tudóstársaiknak tudniuk kellene, s ami érdekes lehet vagy hatással lehet a tudományos közösségen túl is. Ezután dokumentálják, mit kell közülniük, stilizált és szabályozott formátumban, és elküldik közleményüket a választott médiumnak, egy tudományos folyóiratnak.”[32] Egy tudományos folyóiratnál pedig „nem számít a szerzők tekintélye, a szakértői értékelés folyamata (ami metaforikusan értett hídunkon a kegyetlen kapuőr) akcióba lendül, hogy eldöntse, érdemes-e a benyújtott dolgozatot publikálni abban a folyóiratban, amelyhez benyújtották. A folyóiratok nem egyenlőek, azoknak egyértelmű hierarchiájuk van, és különféle presztízsű ligákba szerveződnek; a világ vezető folyóirataiban való publikálás a széles körű elismerés és hitelesség jutalmával jár. Ennek a másik oldala az, hogy egy magasan jegyzett folyóiratnál nagyobb az elutasítás lehetősége, illetve a tanulmányok elvárt minősége és jelentősége is magasabb.”[33]

Mint említettük, hazánkban ezt a presztízst és hierarchiát az MTA határozza meg, nemzetközileg pedig – a többi említett mellett – egyre inkább a SCImago-féle Q1–Q4-es besorolás a meghatározó, jelentős részben ingyenessége miatt.

A lektorálás bevett módja jelenleg az, hogy a benyújtott tanulmányokat a lap kiadja az adott szakterület két tudósának, akiknek a kilétét nem ismerik a szerzők, sem a lektorok a szerzők kilétét. Ezért hívják az eljárást „kettős vaklektorálásnak” (double blind peer review). A lektorok száma időnként – mint az a kötetünkben is bemutatott egyik esetben előfordul – lehet több, mint kettő (akár hat is). Habár a kettős vaklektorálás vált a domináns minőségbiztosítási formává, rengeteg tudományos lap van, ahol csak egy lektor van, vagy ismert a lektorok kiléte. Emellett különféle modellek terjedtek el: van, ahol a lektorok ismerhetik a szerző kilétét, ahogy a lektorok is hol ismerik egymást, hol nem, de a domináns az a modell, amiben mindkét irányba megőrzik az anonimitást.

A lektorok három kategóriába sorolhatják a hozzájuk küldött tanulmányokat: elutasított (rejected), kisebb módosításokra javasolt (minor revisions), vagy nagyobb módosításokra javasolt (major revisions). Ritka, hogy a negyedik helyzet álljon elő, azaz minden változtatás nélkül elfogadják a beadott tanulmányt (accepted). Minél magasabb besorolása van egy folyóiratnak, valószínűleg annál nagyobb az egyszerűen csak elutasított tanulmányok aránya. Mivel, mint említettük, nagyon ritka, hogy egy tanulmányt módosítási javaslatok nélkül leközölnének, így a legtöbb tudós a kisebb vagy nagyobb módosítási javaslatokkal szembesül, miután benyújtotta közlésre egy tanulmányát, mely egy vagy több lektori kört jelent megjelenés előtt. Ha egy tanulmány utólag tévesnek bizonyul, időnként hivatalosan visszavonja a közlő folyóirat (retracted), amit ráadásul külön portál figyel, a Retraction Watch.[34] Erre azonban ritkán kerül sor, hiszen a tudományos eredmények és álláspontok változása a tudomány természetes velejárója; a korábbi, esetleg utólag hamisnak bizonyult következtésekre jutó kutatások is lehettek a maguk idejében okkal elfogadottak, továbbá hozzájárulhattak a későbbi eredményekhez.

A kettős vaklektorálási rendszer elkötelezett hívei ezeket a lapokat gyakran megbízhatatlannak vagy egyenesen tudománytalannak tüntetik fel, holott a valóság ennél jóval árnyaltabb.

A tudományos minőségbiztosítás legtöbb eleme, beleértve a kettős vaklektorálás intézményét is, eredetileg a természettudomány világában volt bevett, onnan vették át jóval később a társadalomtudományok és valamennyire a humántudományok.[35] A humántudományoknál azonban már csak megszorításokkal – vagy épp kiterjesztésekkel – fogadható el, azok jellegénél fogva. Folyamatos a vita, hogy hogyan lehet a minőséget számosítani; és rég bevett folyóiratokat, amelyek nem alkalmazkodnak ezekhez az új trendekhez, de a saját lokális tudósközösségük számára fontosak, miért kellene áltudományosnak beállítani. Főleg az általánosabb, nem egy szakterületre koncentráló lapoknál vetődik fel ez a kérdés. Illetve vannak olyan műfajok, például a bölcsészettudományok területén bevett esszé, ami egyszerűen nem passzol ezen keretek közé.

Jelenleg ezt a kettős vaklektorálási szisztémát tekintik a tudományos publikálás legmagasabb szintű minőségbiztosításának, a lektorok a zálogai annak, hogy amit leközölnek a folyóiratok, az valóban tudományosnak tekinthető. Ez azonban nem jelenti azt, hogy eme eredmények nem vitathatóak. Ahogy azt sem jelenti, hogy ami nem ily módon lektorált folyóiratokban jelenik meg, az automatikusan áltudományosnak vagy rossz tudománynak (bad science, junk science) lenne minősíthető. Ráadásul – mint arról később szó lesz – a bölcsészetben a legtekintélyesebb tudományos publikáció továbbra is a monográfia, amit azonban a többi tudományterületről érkező nyomás igyekszik némileg leértékelni.

A magyar társadalomtudományos világ isteníti a kettős vaklektorálás rendszerét, illeszkedve abba a régi magyar hagyományba, ami mindent istenített, ami Nyugatról érkezett. Ezzel együtt azért ezzel a rendszerrel szemben is megfogalmazódnak kritikák. A lektorok anonimitása azt jelenti, hogy nem kérhetőek számon, nincs felelősségre vonás. A gyakorlatban azonban gyakran előfordul, hogy a lektorálandó kutatás módszerét, szemléletét elfogadó lektor át fogja engedni a tanulmányt, ha viszont azzal szemben álló felfogást képviselő tudósnak adják ki azt lektorálásra, akkor el fogja kaszálni. Ugyanez igaz a tanulmányból kiolvasható politikai álláspontra: ha a szerző és a lektor ellenkező világlátást képviselnek, a lektor jó eséllyel elkaszálja a közlést, ha azonos a világlátásuk, akkor támogatja azt. A kettős vaklektorálás rendszere emellett a tudományos ortodoxiának kedvez, azaz konformista mind a módszertan, mind az eredmények terén, ami nem segíti a tudományos innovációt. Ehhez illeszkedve pedig eluralkodott a rendszeren a politikai korrektség, az ehhez nem igazodó tanulmányok gyorsan kukába kerülnek, a lektorálási rendszer világnézetileg egyre elfogultabb – ami ötven éve téma a tudásszociológiában. A lektorok emberi esendősége is egyre nyilvánvalóbb.[36]

Joanna Williams brit oktatásügyi szakértő, aki tíz évig tanított a Kenti Egyetemen, és az egyetem Felsőoktatás-kutatási Központjának igazgatója is volt, valamint könyvet írt az egyetemi világ komformitásáról,[37] kérdésemre úgy nyilatkozott: „a konformitásra irányuló nyomás a szakértői bírálati rendszerből, tehát a lektorálásból (peer review) ered. Azt a nyomást gyerekeknél csoportnyomásnak nevezzük, és ez rossz dolog. De az akadémiai életben is domináns az elképzelés, hogy meg kell felelned a társaid nézeteinek. Természetesen a tudás nem így fejlődik, és a szakértői értékelésnek sem így kellene működnie. Ennek egy olyan módnak kellene lennie, amellyel tesztelhetjük a tudást. Jelenleg a nyugati országok politikai légkörében a probléma az, hogy a szakértői értékelési rendszerrel lényegében visszaélnek, hogy politikai konformizmust kényszerítsenek ki, különösen a társadalomtudományokon belül, de nem csak ott.” Hozzátette: „Ha a politikai nézeteid elfogadhatóak, vagy ha a cikkben kifejtett nézeteid elfogadhatóak, akkor mindenki azt mondja, hogy nagyszerű, átmegy, publikálják, ez hozzásegíthet előléptetéshez és jobb fizetéshez. Ha viszont olyan dolgokat írsz le, amelyeket ellentmondásosnak tartanak, vagy amelyekkel nem értenek egyet, akkor a szakértői véleményezési folyamatban elkaszálják a publikációdat. És még ha hihetetlenül keményen dolgozol is, vagy jó vagy abban, amit csinálsz, akkor sem jutsz előrébb. Persze aztán látod a fiatalabb kollégákat, akikről tudod, hogy kevesebb munkát végeztek, mint te, nem olyan jók, mint te, és ők kapják az előléptetéseket, a jutalmakat, a magas fizetést, te pedig küszködsz, ha a nézeteid nem illeszkednek a karrieredhez.”[38]

A PREDÁTOR FOLYÓIRATOK PROBLÉMÁJA

Léteznek úgynevezett predátor vagy ragadozó folyóiratok, amelyeknek valójában nincs rangjuk, ellenben nagyon szívesen közlik bárki tanulmányát. Ezek is nyílt elérésű lapok, amelyek pénzt kérnek a szerzőktől a publikálásért. A predátor lapok többnyire maguk keresik meg a szerzőket, gyors lektorálást ajánlanak, széles területről fogadnak be tanulmányokat, és jellemző rájuk a levelezésben való pontatlanság. De ha egy predátor folyóirat profi, akkor nehéz kiszúrni.[39] A predátor folyóiratok listázására 2010 óta számos kezdeményezés született, de a dolog ellentmondásos, mivel a kritériumrendszerről nincs konszenzus, egyes listázók nem használják következetesen a saját kritériumrendszerüket, a dolog gyakran átláthatatlan, ráadásul az ilyen nyilvántartások ritkán frissülnek, azaz gyorsan elavulnak.[40]

Az egyik ilyen lista a fizetős Cabells’ Predatory Reports, ami két kritériumrendszert használt, 2019-ig a 64 kritériumot tartalmazó v1.0-t, azóta a 74 kritériumos v1.1-et. Összességében megbízhatónak tartják a Cabell-listát, ám egyes kritériumait komolyan kritizálták.[41]

Tudományos körökben elfogadott a Beall’s List, a denveri Coloradói Egyetem könyvtárosa, Jeffrey Beall által összeállított predátorfolyóirat-lista. Beall 2008-ban kezdte el vezetni az ilyen folyóiratokat és kiadóikat Scholarly Open Acces című blogján, feltüntetve a „potenciális, lehetséges vagy valószínű ragadozó tudományos nyílt hozzáférésű kiadók”-at.[42] 2011-ben 18 kiadó volt a listán, ami 2016-ra 923-ra nőtt.[43] 2017-ben Beall lekapcsolta az oldalát az egyetemével kapcsolatos konfliktusaira hivatkozva, de a lista máshol elérhető. 2022-re az eredeti 18 listázott predátor kiadóból 3 megszűnt, kettőt pedig felvásároltak elismert kiadók (Sage, Taylor & Francis). Ez a 13 kiadó ekkor együttesen 1650 predátor folyóiratot adott ki.[44] Beall kétfelé osztja a nyílt elérésű folyóiratokat, az aranymodellben (gold model) fizetnie kell a szerzőnek, a platinamodellben (platinum model) nem; és az aranymodellt tartja a ragadozó folyóiratok melegágyának (mindezt pedig egy nyílt elérésű folyóiratban, a TripleC-ben fejtette ki).[45] Ám valójában az egész open acces mozgalommal szemben meglehetősen kritikus, amit egy vállalatellenes mozgalomnak tart, amiben a lektorálás nem megbízható; valójában az egyetlen igazán megbízható modellnek a hagyományosat tartja.[46]

2013-ban a Science újságírója, John Bohannon 304 hamis tanulmányt adott le számos predátorgyanús folyóiratnak, melyek közül sokat Beall listájáról választott ki.[47] Ugyanakkor Bohannon cikkeit nem csak predátor folyóiratok fogadták be. Mint írta: „a befogadás nem kivételes volt, hanem a norma. A tanulmányt elfogadták az iparági titán Sage és az Elsevier folyóiratai. Elfogadták az olyan tekintélyes akadémiai intézmények folyóiratai, mint a japán Kobe Egyetem. Elfogadták a tudományos társaságok folyóiratai is.” Az egyik legkomolyabb lektorálást viszont épp a nyílt elérésű PLOS ONE, a Public Library of Science vezető folyóirata végezte el, amely el is utasította a hamis tanulmányt. Ugyanakkor a predátor kiadók ötödének sikerült legalább egy folyóiratot feljuttatnia a DOAJ-ra, a megbízható nyílt elérésű folyóiratok tudományos körökben elfogadott listájára, és a DOAJ-listáról kiválasztott folyóiratok 45 százaléka befogadta a Bohannon-féle hamis tanulmányt. A Beall listáján szereplők 82 százaléka befogadta a neki küldött tanulmányt, ami Bohannon szerint jó eredmény, és Beall megbízhatóságát mutatja. Ugyanakkor mind ő, mind Phil Davis tudománykommunikációs szakember is rámutatott, hogy ezek szerint a Beall által feketelistázott folyóiratok ötöde valójában mégsem predátor kiadvány, és nem szabadna a listán szerepelnie.[48] Beallt és open acces ellenességét többen is kritizálták.[49]

A lényeg, hogy nem minden nyílt elérésű, a szerzőtől publikációs díjat kérő folyóirat ragadozó folyóirat, s külön kell kezelnünk az open acces mozgalmat a maga valóban tudományos folyóirataival, a DOAJ-listával; illetve a mozgalomra rátelepedő predátor lapokat és kiadóikat. Hogy egy nyílt elérésű folyóirat melyik csoportba tartozik, azt esetenként igen nehéz eldönteni.[50]

A TUDOMÁNYOS PUBLIKÁLÁS ELMÉLETI ÉS GYAKORLATI PROBLÉMÁI

Az első mai értelemben tudományosnak tartott két folyóirat 1665-ben jelent meg: az egyik a francia Journal de Scavans, amit a bölcsészettudományoknak szenteltek, a másik pedig az angol Philosophical Transactions of the Royal Society, amely a természettudományok lapja lett. Utóbbi még ma is létezik.[51] A lektorálás intézménye a 18. században gyökerezik, de azóta sok jelentős változáson és formalizálódáson ment át.[52] Ugyanakkor korábban is létezett tudomány, a tudósok viszont más formában tették közzé eredményeiket, amelyeket más módon ellenőriztek tudóstársaik, ha ellenőrizték egyáltalán publikálás előtt. A tudományos folyóirat műfaja modern műfaj, a lektorálásé pedig még újabb, mai formájában a 20. század közepének fejleménye, a folyóiratok ma bevett rangsorolási módja pedig még ennél is újabb. Azt állítani, hogy csak a lektorált folyóiratokban közölt eredmények tudományosak, történelmileg nem állja meg a helyét, hiszen Platón, Arisztotelész, Aquinói Szent Tamás, Kant, Hegel, Kopernikusz, Johannes Kepler, Galileo Galilei és Isaac Newton sem ilyen lapokban tették közzé eredményeiket és elméleteiket. Lehet persze erre azt válaszolni, hogy minden kornak megvolt a maga tudományos publikálási módja, de hát ez nem volt így, a modernitás hajnaláig nem gondolkodtak külön „tudományos publikálásban”.

Persze más szemléletből is meg lehet fogalmazni kritikákat. Két tudománymetriával is foglalkozó tudós, Tóth János és Demeter Márton például 2021-ben nem túl biztató eredményekre jutott, amikor azt vizsgálták, mit publikálnak az MTA tudósai. Intézettől függően 10-ből 5–9, főállásban kutatásért fizetett ember a vizsgált 5 éves időszakban egyetlen darab cikket sem publikált jegyzett nemzetközi folyóiratban.[53] A hazai publikálási lehetőségek persze rendelkezésre állnak, de nemzetközileg nem láthatóak, és sokan úgy tartják, itthon publikálni „megúszós”, hiszen kicsi a magyar szakma, és többé-kevésbé „haveri alapon” is mehet a dolog. Nyilván a nemzetközi publikálási intézményrendszerhez igazodó új elvárások ezt hivatottak kiküszöbölni, érthetően.

Ugyanakkor mások ugyanilyen joggal mutatnak rá arra, hogy a bölcsészet és a társadalomtudonány nem természettudomány, mások a hagyományaik. Míg a természettudományokban a gyakorlati felhasználhatóság miatt a minél hamarabbi folyóiratbani közlés terjedt el, a bölcsészek sokkal inkább könyvekben mérik a teljesítményt. Persze ma már a mostanában tudományos minőségbiztosítás szempontjából problémásabbnak tartott konferenciaköteteket (melyekben egy adott konferencia előadásait adják közre) és a monográfiákat is gyakran kettős vaklektorálást követően adják ki, de gyakran nem. A bölcsészmonográfiáknak általában egy vagy két, a szerzők által felkért lektoruk van, amit hagyományosan pont elégnek tekintenek, mint a tudományos minőségbiztosítás kritériumát. Emellett a társadalomtudósok rendszerint csapatban dolgoznak, és többszerzős tanulmányokat publikálnak, időnként hihetetlen tempóban; a bölcsésztudósok jellemzően inkább egyedül dolgoznak, és lassabban publikálnak.