Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

MÁSODIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Surányi Miklós

A SZENT HEGY

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-624-9 EPUB
ISBN 978-963-559-625-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1917

a borító Esztergomról készült régi festmény
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

I.

Ha valaki Árpádházi Margitnak, a szűz királyleánynak áldott, kis szigetén - Óbudával szemben - az ott letelepedett Johannita-rend lovagvárában, az Úrnak 1288-ik esztendejében, bizonyos Giovanni da Saliceto után kérdezősködik vala, bizonyára ilyenfajta választ kap a rend kancellárjának, a nyájas és közlékeny Mathiolus dell’Aposa lovagnak szájából:

- Giovanni Benvenuto da Saliceto bolognai származású rokkant keresztesvitéz, negyvenesztendős, mindenkinél jobban ismeri a görög és latin remekírókat, valamint az ó- és újszövetségi bibliát, a bírák, királyok és próféták könyveit, a zsoltárokat és az apostolok leveleit, a provence-i költőket és a lovagregényeket, a Minnesängerek énekeit és Ptolemaiosz csillagászatát, nemkülönben Arisztotelész és Aquinói Tamás filozófiáját. Huszonhatéves korában Giovannit, a vitézi tornák és szerelmi kalandok terén felülmúlhatatlan lovagot, a Lambertazziaknak 1274-ben történt kiveretése alkalmával - mint ghibellint - száműzték Bolognából s testvérünk egy ideig Páduában éldegélt, majd Velencében vállalt jegyzői tisztséget Endre magyar királyi hercegnek és anyjának, Morosini Tommasinának udvarában. Aztán lefizetvén a köteles kétszázötven aranyat, az olaszországi Szent János-rend nagykeresztesei közé lépett s azóta viseli fekete csuháján a nyolcszögletű fehér keresztet s a szalagot, melyre Krisztus kínszenvedéseinek nyolc titkát hímezték. Ezelőtt tizenkét esztendővel Magyarországba jött s a király mellett a morvamezei csatában átlőtték a lábát. Azóta sántítva jár, de oly büszkén és fürgén, mint a szarvas. Giovanni most letette a kardot s elővette Bolognában nyert magisteri oklevelét. A király kedves embere, az apródok tanítómestere, a budai bíró bizalmas kancellárja, könyvmásoló és krónikaíró, orgonista és regens chori az apácák templomában s e sok hivatal mellett reggeltől estig ráér süttetni a hátát az aranyos nappal, amelyet imád - és csavarogni az éjszakában, amelynek titkai közepette inkább járatos, mint a keresztényi erényekben. Szereti a lantot, a könyvet, a budai borokat és a szép leányt. Nevetős jó fiú, aranyból van a szíve, a kupát mindig fenékig issza s ma is épp oly hetyke és hódító, mint aminő volt, amikor nem a régi doktorokat és egyházatyákat, hanem a kardot és kopját forgatta. Sok ivás, udvari asszonyok és szolgálók szerelme, valamint a kockajáték izgalmai sűrű és mély ráncokat vontak szép hosszas, barna arcára és meggörnyesztették a hátát, de a tizenöt éves leányok még ma is boldogok, ha az ő kezét fogva léphetnek be a szerelem kertjébe. A nép varázslónak tartja. Igaz, hogy nemcsak a tudományokhoz, de minden haszontalan ügyességhez ért s a messze földről jövő szemfényvesztőket, kardnyelőket és tűzevőket sokszor lefőzte már a maga bűvészetével, amelyet araboktól és Indiában járt hajósoktól tanult. Szelleme mindig sziporkázik, kedve mindig vidám és tréfás, és csókra, versre, tudományos vitatkozásra mindig készen áll az esze, szíve és a karja. Most áristomban ül.

Ha így felel a rend kancellárja, a vidám és pergőnyelvű Mathiolus lovag, nagy vonásokban bizonyára eltalálja az igazságot.

Szerelmi kihágások, részegeskedések és párviadalok olyannyira megsokasodtak a lovag bűnlistáján, hogy bebörtönöztetését nem lehetett tovább halasztani.

A lovag eleinte nem látta tragikusnak a dolgot; csak azt szerette volna tudni, meddig tart ez a vezeklés az áristomban. Az aranyos tavaszi napsugarat azonban mind keservesebben nélkülözte és mindig könnybe lábadt a szeme, ha a rétekre teregetett, fehér, piros, kék gyepszőnyegre gondolt, melyen hanyatt fekve mindig nagyon szerette nézni a tovaballagó fellegeket és az aranyba fürdetett tiszta kék eget.

Giovanni egész életében szabad ég alatt élt, nézegetett, mosolygott, s itt, a patkányok undok lyukai előtt üldögélve, sírva próbálta meg az összes okos, vidám és jószívű szenteket, hogy szabadítsák ki valahogy a börtönből.

- Oh te szent, te jó, te édes, mosolygós derék Szűzanya, te kegyelmes és elnéző menedéke a magamfajta ártatlan, üldözött, sehonnai árvának, - súgj valamit fülébe a nagyperjelnek, aki hülye, süket és szívtelen vén tökfilkó létére talán már el is felejtette, hogy én is e világon vagyok és szenvedek.

Így könyörgött a Madonnához Giovanni, a kóbor sánta lovag a János-vitézek nyúlszigeti várának donjonjában, amelynek kerek kis ablaka a Dunára nézett.

A szigeten még csak zsolozsmázó barátok, tehénfejő szolgálók s a várőrség lándzsás zsoldosai voltak ébren. Apácák, Jánosrendi lovagok, királyi várnépség, érseki vitézek még mélyen aludtak és tovább álmodták a tegnapi lakoma gyönyörűségeit.

Tegnap örömestét rendezett a budai bíró László király parancsára. Néhány ökröt sütöttek a Boldogasszony szigetén - amelyet a nép még most is Nyulak-szigetének hívott - és hordószámra folyt a bor és a sör a zárdák mellett, a prédikáló tereken és az udvarokban. Hárfások jártak fel és alá a körtefák alatt, német dalnokok vidám kórusban köszöntötték a tavaszt, egész nap zengett a fuvola és a cimbalom, s a késő éjszakai órákban a klastromok kertjében szerelmes suttogások közepette csendesedett el az emberek jókedve.

Giovanninak mindebből semmi sem jutott. Ő a János-torony legfelső ablakában hallgatta a Duna vizének loccsanásait, Lombardia szép kék egére gondolt, és egy pillanatra úgy érezte, hogy minden türelmének végeszakadt és meghal a szabadság után való epekedésben. Ekkor jött a szabadulás.

A porkoláb kinyitotta az ajtót és bekiáltott:

- Héj, Giovanni Benvenuto Saliceto lovag!

És lándzsájával kifelé mutatott.

Az invalidus arca megnyúlt az örömtől és majdnem sírva fakadt. Hirtelen nagyon szépnek találta az életet és megfogadta magában, hogy a Domokosok templomában a kisded Jézust szoptató Madonnának - aki bizonyára engesztelő szavakat súgott a vén nagyperjel fülébe - két viaszgyertyát áldoz.

- Még ma jelentkezem Wernher gróf budai bíró palotájában, - tette hozzá és hamar elhatározta, hogy a zárdán kívül tölti az éjszakát, ha a Gellérthegy alján levő Szent Erzsébet-kórház ápolónőjét, a szép Judithot megtalálja.

A porkoláb álmosan és dühösen csörgette a kulcsokat és elmenőben méltatlankodva dörmögött:

- Az ilyen sánta gazembereket inkább ma dobnám a Dunába, mint holnap. Semmirekellő, naplopó, éhenkórász, csavargó népség.

Az öreg bajnok haszontalan naplopónak tartotta Giovanni lovagot, mint mindenkit, aki semmi testi munkát nem végez, fegyvert nem forgat, csak bibliákat, klasszikusokat és hivatalos okiratokat másol.

Giovanni nem hallotta a szidalmakat. Nagyot füttyentett, összekapta fekete köpenyegét, megigazította szíjas saruit, fejébe vágta széleskarimájú, kúpalakú kalapját és végigmérve börtönének piszkos, dohos, törmelékes odúját, vidáman nekivágott a patkányokkal és egerekkel népes keskeny csigalépcsőnek.

Negyedóra múlva ott sántikált a sziget déli csúcsán, a Johanniták bástyája alatt és mérgesen alkudozott egy jenei révésszel. Két vékony, halpikkelyforma ezüstpénzt kínált neki. A révész gyanúsan és fontoskodva nézegette a nagyon problematikus értékű pénzeket. Az ezüst maga is igen rossz minőségű volt, rajta sem jel, sem írás, csak valami elkopott, kiélesedett nyoma az ollónak, amely körülvágta és becsipkézte a fémet. Az ilyen pénzt nem is darabszám, hanem súly szerint mérték, kis mérleggel, melyet gondos és pénzes ember mindig magánál hordott, vékony láncon az övébe akasztva.

A révész csónakjában két budai zsidó ült. Hegyes kalap a kezükben, piszkos, szürke, durva köpenyükön sárga folt: a zsidójel, amelyet a legutóbbi budai zsinat óta tartozott viselni minden zsidó, akinek nem volt protekciója.

A két atyafi félénken és bizonytalan érzéssel kuporgott a csónak végében; attól tartottak, hogy a büszke Jánosrendi vitéz - akinek kötekedő és tréfás hírét igen jól ismerték - nem lesz hajlandó zsidóval egy csónakban ülni. Az egyiknek - Hekkul egyházfinak - eszébe jutott, mint kell egyidejűleg kedvében járni a keresztes-vitéznek és a goromba jenei révésznek is. Felajánlotta, hogy legyen a lovag az ő kettejük vendége.

- Majd aztán elszámolunk, - kacsintott Hekkul a révész felé, aki erre a három hajnali vendéget átszállította a budai partra.

Szentháromságnál, a felső hévizi fürdő előtt ért partot a széles szügyű, felkunkorodó orrú, idomtalan vízi jármű. A fürdő már nyitva volt s kapujában már ott üldögélt a német kofa, aki a budai bíró engedélye szerint sajtot, túrót, vajat, savót és tejet árulgatott.

Giovanni elvált a zsidóktól, megfürdött a jó, meleg, pezsgő forrásvízben, víg tréfákat rendezett a német hospesek között, megcsiklandozta a szomszéd medencében fürdő leányokat, azután betért a közeli korcsmába, ahol Félkezű János, a nyugalomba vonult hentes mérte a budai borokat. Giovanni ugyan fürdés után, reggel, éhes gyomorral inkább sörre szomjazott, de azt tilos volt korcsmában kimérni. Ivott tehát jó vörös nyéki bort két fakupával s attól nagyon megmelegedett a szíve. Kiült a korcsma elé, a fehér kőpadra és nézte az eget és a napot, amely szikrázva tüzelt a budai kőbányák sárgás homokkavicsára. A Duna hullámaiban kis fénycsíkok ragyogtak, mint ezüstpikkelyes halacskák. Giovanni lovag kimondhatatlanul örült a tiszta levegőnek, a sugaras napnak, a Duna csillogó habjainak és Félkezű János leányát, az egyetlen tunikájában majdnem mezítelen, zsíroshajú, feketeszemű, az alvástól még meleg és buja illatú Mandulát kéjesen ölelgette. Félkezű János egykedvűen töltögette a bort, a leányára ügyet sem vetett és többször maga is nagyokat húzott a kupából, majd keservesen oldalba rúgott egy kamasz kölyket, aki a sarokban gubbasztva sehogy sem tudott felébredni.

- Az egész világ részeg - dörmögött félhangosan a korcsmáros. - Odaát a szigeten még hajnali kakasszóra sem ült el a dorbézolás.

A vén hentes - aki mindenkinek azt hazudta, hogy a cseh háborúban vesztette el a karját, pedig disznó harapta szét az izmait - semmi tiszteletet sem mutatott az ölelkező lovaggal szemben. Sőt mintha kissé lenézte volna:

- Jobb volna, ha elmennél az esküvőre.

- Milyen esküvőre?

- Bolond vagy te lovag, vagy téli álmodat aludtad, mint a medve? - riadt fel a korcsmáros.

- No, én nem foglalkozom apró-cseprő dolgokkal, bánom is én, tőlem az egész világ lakodalmat ülhet - mentegette magát Giovanni, aki szégyellte bevallani, hogy három hónapig börtönben ült s ezért nem tud a világ eseményeiről.

Szerencse, hogy a korcsmáros kéretlenül is folytatta:

- Az éjjel két keresztes szökött el hozzám Néda hercegnő két dajkájával egy kis külön lakodalomra. Azok beszélték, hogy a király nénje, a nyúlszigeti fejedelemasszony ma tartja lakodalmát valami cseh zsivánnyal a Boldogasszony templomában.

Giovanni lovag szeme kerekre nyílt és kipirult az arca a meglepetéstől.

- Erzsébet?

- Erzsébet. Férjhez megy az apáca... Nagy lakodalom lesz, de hallom, a dolog nem tetszik az érseknek és megtiltotta, hogy a Nyúlszigetről akár egyetlen lélek is részt vegyen a lagzin. Hanem a király borát, azt azért megittátok.

Giovanni felállott és elballagott. Elhatározta, hogy megnézi a fejedelemasszony esküvőjét. Félkezű János háza falához valaki odatámasztott egy hosszú, görcsös botot, zarándokoknak, csavargó népénekeseknek és vándor kuruzslóknak hűséges útitársát. Gazdája tovább ment s a bot ottfelejtve, árván - cifrára kifaragott bunkóját hosszú, vékony nyakán mintha szomorúan lecsüggesztené - a fal mellett álldogált. Giovanni felkapta a botot, keményen megforgatta a kezében és nekivágott a Szent Péteri-útnak. A finom, vízpárákkal teli levegőben kitágult a tüdeje, lábizmai szinte kéjesen táncoltak rugalmas lépései közben és Giovanni megállapította, hogy nincs szebb dolog a világon, mint szabadon, büszkén, bátran útnak indulni és menni... menni előre... fel a hegynek.

A felhévizi korcsma a Johanniták szentháromsági háza mellett állott, egészen a dunai révben. Egy kis áradás és a hullámok már a ház lábazatát és az erős, nagy aquincumi kockakövekből épült földszintet nyalták. Itt kígyózott északról délnek a Szent Péteri-út, fel a budai várhegyre, amelynek magas, karcsú tornyai, csipkés oromzata, erős és zömök bástyái élesen és komoran rajzolódtak az égboltozatra.

Az úton már most is - reggel hat óra tájban - eléggé élénk és tarka-barka volt a forgalom.

Budavárában ez idő tájt szakadatlan folyt az építkezés. Nemes urak, udvari tisztviselők, comesek, ispánok, kamarai emberek, vagyonos kereskedők és zsidók egyre építkeztek, toldották-foldották házaikat és a hegytetőn éppen négy templom állott restaurálás alatt. Most változtatták meg a Boldogasszony főtemplom stílusát s magasba szökkenő karcsú és elegáns pilléreket és tornyocskákat helyeztek el a komoly, vaskos, félköríves, dupla ablakos, várszerű épületen. Négy templom tornya látszott ide a hegyről, amelyre a Szent Péteri-út törtetett s amelyen most sok német és olasz kőműves, magyar és kun fuvaros, hajcsár és kocsis, kubikos és kőtörő sietett a dolgára. Kétkerekű kordék, szamarak és ökrök vonta nyikorgós szekerek döcögtek a meredek országúton.

Ezzel a vályog-, mész- és homokszagú élettel találkozott útközben Giovanni, amint görcsös botjával elhaladt a parton fekvő királyi téglavetők, az Ágoston-rendiek kolostora és kéttornyú temploma mellett. A templom körül jócskán benépesedett temetőben a keresztes vitéz lábai alatt zöld gyíkok és békák ugráltak szanaszét és elbújtak a mészkő síremlékek repedései közé.

A lovag mindebből semmit sem vett észre. Kíváncsi lelke a nap szenzációjával foglalkozott és szabadjára eresztett fantáziája színes víziókat szőtt a mai esküvőről.

Erzsébet hercegnő esküvője! Ez volt a kicsiny mag, amelyből a lovag képzeletében - mint a hindu bűvölő keze alatt az almafa - szemlátomást csirázott ki az apáca-fejedelemnő ágas-bogas, dús regénye.

Giovanni összehúzta a szemöldökét, mint ahogy szokta, mikor maga elé idéz valakit és merően vizsgálja a képzeletében megjelent alakot. Erzsébet hercegnőt kevesen ismerték úgy, mint a vitéz, aki éveken át lovagregényeket olvasott fel, olasz szatírákat recitált és szerelmes énekeket dalolt a nyúlszigeti apácák szép fejedelemasszonyának fülébe. Ő volt az, aki Erzsébet titkait tudta és kalandjait épp oly szenvedéllyel és áhítattal rendezte, mint a passziójátékokat Krisztus kínszenvedésének nagyhetében. Titkos postása, szerelmi tanácsadója és éjszakai kirándulásai alatt láthatatlanul jelenlevő testőre volt a szép fejedelemasszonynak, akibe nemcsak a nyúlszigeti premontreiek, minoriták és János-lovagok, de még az apácák is mind szerelmesek voltak.

- A hercegnő férjhez ment, - tűnődött a lovag és majd lelépett a kőbevájt, keskeny gyalogösvényről, amely az országúttól jobbra ágazott és a várbeli Szombat-kapuhoz vezetett.

- Erzsébet férjhez megy! Kár, hogy ilyen közönséges vége van ennek a rendkívüli regénynek.

És búsan sóhajtott: hogy vége van a nyúlszigeti bűbájos napoknak.

Ahogy a város felé közeledett, mindjobban elevenedett az élet. Parasztok, fuvarosok, hajósok, kőművesek és kofák ballagtak az úton az igénytelenség és nyári meleg könnyed és természetes egyenruhájában. Testüket bőrövvel leszorított, térdig érő egyetlen ingféle takarta, de némelyike - a honfoglaláskori parasztság ivadéka - a júniusi melegben is ködment, vagy szőrös magyar gubát viselt. Ezek karima nélküli sapkát, ellenben a kunok magas, hegyes süveget, az olaszok pedig gerezdes, lapos kerek kalapot hordtak.

Itt-ott már látható volt egy-egy feszesnadrágos, felkunkorodó orrú sarúban lépegető iparos, vagy kereskedő, aki a mai napra rendesen kiöltözködött. A férfiak is mind hosszú hajat hordtak. Rövid kis szakálluk, lógó bajuszuk kellemesen és szelíden árnyékolta be a magyarok arcát, de annál harciasabb, hetykébb, kihívóbb volt a feketeszemű, barnapiros arcú, egyeneshátú és szélesvállú kun legények megjelenése.

Giovanni ügyet sem vetett a Duna-part reggeli publikumára. Ma unta és megvetette ezt a népséget, amelyet pedig egyébként szívesen elnézegetett s különös örömmel szedte közülük a szeretőit. Ma utálta a mészárosokat, akiknek erre voltak a gulyáik, istállóik és vágószékeik. Örült, amikor a meredek kapaszkodón feljutott a bástyára, Pestújhegy, vagy másképp Budavár falai közé.

- Itt csakugyan látnivalóra készülünk! - gondolta a lovag s mosolyogva nézte, mily ünnepélyesen, komolyan és izzadva járnak-kelnek az emberek, bocskorban, cifraszűrben, virágos kelméjű róka- vagy nyestprémes magyar kabátban. Néhány gazdag magyar kereskedőn szép finom posztóju, jól szabott ujjasfelöltő virított, amelynek rézsutosan, a bal válltól a jobb csipő irányában hasított eleje oly tetszetős volt, hogy azt az elegáns és fényűző Bizánc is szívesen utánozta. A kurtanemesek testén bekecs feszült, a lábszárukra nyúlós szövetből készült nadrág tapadt.

A várhegy déli szélén, a királyi épületek kapujából egyszerre csak felharsant az udvari kürtösök riadója. A király és kísérete megindult a templom felé. A király körül Mizse gróf, Mihály Öböl fia, kun főurak, Sóvári György és fiai tolongtak ragyogószőrű berber méneken. Utána a budai urak jöttek: Henz gróf, Vincze ispán, a Petermannok, Tyllmannok, a céhek mesterei, német és olasz építészek, akiket gróf Wernherius, budai rektor, a király képében való bíró vezetett. A király jobbján édesanyja, balján a menyasszony lovagolt hosszú sörényű fehér lovon. A menyasszony mellett táncolt a vőlegény, Závisz cseh kormányzó nyughatatlan fekete paripája.

- Nincs ennél szebb huszonhatéves fickó az egész világon - dörmögte halkan Giovanni lovag és oldalba bökve a mellette álló Uhlwing építészt, szemével a királyra mutatott.

- Nagy és dicső fejedelem - suttogta a jámbor német.

- De a leányodat nem szeretnéd magas színe elé bocsátani, mi?

A német félősen pislogott rövidlátó szemével, amely fölé kezével ernyőt formált.

- Mint egy mesebeli félisten, - suttogták Giovanni körül az emberek, amint a király elvonult a templom harangtornya mellett.

Giovanni az udvari kíséretben megpillantotta a királynő kancellárját, a krónikás Kézai Simont. Az is észrevette őt s mind a ketten addig izegtek-mozogtak, csúszkáltak és furakodtak a tömegben, amíg egymás mellé kerültek.

A templomajtóban megölelték egymást. Giovanni, aki Firenzében, Milanóban, Velencében megszokta az egész városrészt elfoglaló, piacnak, vásárcsarnoknak, találkozó- és sétahelynek és minden egyéb profán és zajos összejöveteleknek színhelyéül szolgáló kolosszális csarnoktemplomokat, a budai Boldogasszony-templomban - amelyre a német polgárok oly határtalanul büszkék voltak - a kisded falusi templomocskák naiv unalmát érezte. Ma azonban a keleti szőnyegek, selyemzászlók, képek, szobrok, füzérek, drága terítékek és dús drapériák mély tónusú, színgazdag pompájában egész elragadónak találta a budaiak plébánia-egyházát. Az előcsarnok zömök oszlopai alatt húzódott meg Simon barátjával, bágyadt és titokzatos félhomályban, ahonnan láthatatlanul, de mint valami amfiteátrum páholyából szemlélte a szentélyben végbemenő jeleneteket.

Kezdetét vette a nagymise. Sajnos, a miséről hiányzott a püspökök, apátok, prépostok színpompás és tekintélyes serege. Hiányzott a nyúlszigeti apácák kórusának mennyei éneke, az orgona újszépségű zenéje, - az egyház távolmaradt a hercegnő esküvőjéről, csak néhány renitens budai pap állott a király mellé az Isten irgalmasságának és a bűnök bocsánatának a reményében. Giovanni a menyasszonyra pillantott.

- Gazember vagyok, ha valaha szebb asszonyi állat élt ezen a világon.

Aztán elkomorodott az arca.

- Férjhez megy. Kár, hogy ilyen közönséges vége van ennek a rendkívüli regénynek.

II.

Kézai Simon és Giovanni a harangtorony alól nézték a szertartást. Miklós prépost megszentelte a királyt és a jegyesek felé fordult:

- Beati omnes, qui timent Dominum.

- Nézd, milyen sápadt a prépost - suttogta Kézai, - nem szeretnék a bőrében lenni, hogy érseki tilalom ellenére megáldja ezt a házasságot. Nagy ember, igaz ember, mártír.

- És sok pénzt, meg Komárom városát kapja a fáradságáért, - tette hozzá Giovanni.

Miklós prépost az evangélium után intelmet intézett a jegyesekhez. Így kezdte:

- A házasság Krisztusnak az ő jegyeséhez, az anyaszentegyházhoz való viszonyát jelzi...

Giovanni a szakállába dörmögte:

- Erzsébet Krisztusnak volt a jegyese és Závisznak lett a felesége.

- A nemzet üdvéért, - javította ki a krónikás. - Rasenberg Závisz hatalmában tartja Csehországot és nekünk szükségünk van a csehekre Albert osztrák herceg és a Németújvári grófok ellen.

A krónikás halkan imádkozott Erzsébet fejedelemasszonyért, aki oltárt, fátyolt, mindent elhagy a király és az ország boldogságáért. A sánta lovag oda-odahajolt a barát füléhez.

- Első szerelmünk Milutin herceg volt Szerémországban. Tőle való Néda hercegnő. Mindössze egy évig voltunk a szerb udvar vendége és a déli éghajlat olyan jót tett nekünk, hogy haza sem jöttünk, míg vissza nem soványodtunk... Aztán a zárdában szerettünk sokat és szépen... Utolsó szerelmünk Wernherius gróf, a budai bíró.

Simon mester fejére vonta durva barna csuklyáját s azon tűnődött, vajon igaz-e, amit Giovanni a hercegnő szerémségi kalandjairól, a gyermekről s a fejedelemasszony erkölcstelen életéről fecseg.

- Istenem, ha mindez igaz volna!

Giovanni pedig ezalatt végignézett a násznépen. Az asszonyok és hajadonok drága ékszerek alatt roskadoztak. Gerezdalakú süvegükről hátul csokorba kötött fátyol szárnyalt s ezeket a fátylakat bizánci és velencei csipkék, hímzések és arannyal átszőtt applikációk díszítették. Felső tunikájuk prémmel és zsinórral volt díszítve és homlokukat aranyabroncs, drágakövekkel kirakott korona övezte, amelyről gyöngyös láncocskák csüngtek alá. De a menyasszony pompája túlragyogta valamennyit. Tyranti arannyal átszőtt ruhát viselt. Olyan fényes volt, - mondták, hogy vakította a szemet. Bronzbarna fürtös fejét diadém fedte, amely értékesebb volt az angol király koronájánál; pompás fehér keblét olyan csatt ékesítette, hogy egész Kunországot oda lehetett volna érte adni. Ruhájáról arannyal hímzett, hermelinnel bélelt, gyöngyökkel és nemeskövekkel megrakott palást hullámzott alá s rózsás, kerek, sima, meztelen nyakát illatokkal megpermetezett coboly prémezte.

A budaiak is ragyogóan kiöltöztek. Német szokás szerint szakállukat meghintették aranyporral és mint a tatároknál látták, gyöngyöt meg drágaköveket szőttek a hajukba. Wernherius gróf, a budai bíró, úgy ragyogott fehér mentéjében, arannyal átszőtt, földig érő palástjában, mint egy szőke hattyúlovag.

- A menyasszony Wernhert nézi, - súgta Giovanni a krónikás fülébe, - fogadok, hogy még a mai szent napon megcsalja vele az urát.

Az oltárnál Miklós prépost éppen most kérdezte a menyasszonytól:

- Nagyságos hercegnő, szereted-e ezt a személyt, Rasenberg Závisz herceget?

- Szeretem, - felelt egy zengő, mély női hang és Kézai Simon szíve megreszketett bele.

Giovanni halkan sziszegte:

- Azt mondják, nincs az a tizenötéves szűz, akinek olyan fehér, síkos és ruganyos csípője volna, mint a hercegnőnek. De a mellét túlságos soknak találom.

- Csak a mi áldott, fenséges szent királynénk volna itt e gyönyörű pillanatban! - sóhajtott Kézai, Izabella királyné íródeákja.

- Mi van a királynéval? A tömlöcben gyalázatosan elmaradtam a világtól.

- A felséges asszony éppen ma egy hónapja békült ki a királlyal, de a hercegnő házassága újra elidegenítette őt felséges férjétől. Izabella királyné épp olyan sokat szenved, mint a hét tőrrel átjárt szívű Madonna.

- Sajnálom szegény olasz asszonyt, - sóhajtott Giovanni, - pokollá teszi az életét ez a kegyetlen és részeges kéjenc.

...Deus Abraham et Deus Isac et Deus Jacob vobiscum sit et ipse coniugat vos, impleatque benedictionem suam in vobis - áldotta meg az új párt Miklós prépost azokkal a szavakkal, amelyeket Tóbiás és Sára házasságkötésénél Rachel, a menyasszony anyja használt.

A templom megtelt a tömjén füstjével, az áhítat sóhajtásaival és a forró júniusi levegőben tikkadó emberek rövid, nehéz zihálásával. Elfáradva, éhesen, szorongásig felöltözve váltogatták lábaikat a férfiak s merev, kemény ruhájukban csaknem ájuldoztak az asszonyok. Nehéz illatú virágok, verejtékes testek, gyertyafüst, korom, tömjén és gallyak szaga kóválygott a levegőben, de Kézai Simon mester mindebből nem látott, nem hallott, nem érzett semmit, mert folyton a fülébe zúgott Giovanni hangja... kegyetlen, részeges kéjenc.

Simon ártatlan és hűséges lelke csordultig tele lett fájó felháborodással és haraggal. Mintha magát a sánta Lucifert látná Giovanniban, akit összeszorított fogakkal, szinte hörögve szidalmazott:

- Te hitetlen, lélek nélkül való idegen, tudod is te, kicsoda a mi urunk és királyunk, László. László az isteni Mars fia, akinek csillagzata - fogantatása és születésének napjától fogva - emberfeletti erőt ad neki. Emlékszel a morvamezői csatára, amelyen ezüst páncélban tizennégy esztendős rózsás arcával végigsuhant, hófehér lovon, mint szent Mihály arkangyal? Elfelejtetted, hogy mint vonult Urunk a kúnok ellen, hogy nemzetét és országát megvédje saját anyja véreitől? A kunok olyan sokan voltak, mint a föveny a tengerben s a király seregéből úgy hullottak a Radvánszkiak, Rátótiak, Wigmandok, Rósdiak, mint a sarjú a jobbágy kaszája alatt, - és úgy-e, akkor az Úristen maga avatkozott a háborúba s nagy záport bocsátott a harcmezőre és éppen a kunok szemébe csapkodott a jeges eső. Tán csak emlékszel, hogy a kúnok, akik leginkább íjaikban és nyilaikban bizakodtak vala, a sűrű zápor miatt a próféta szavai szerint olyanokká lettek, mint a föld ganéja. Hej, én akkor fiatal novícius voltam s a király előtt vittem a keresztet balkezemben. A jobbomban ragyogó, éles mezítelen kardot tartottam, amely akkor veszítette el szüzességét, a király lobogója alatt. Győztünk! A kunok vérétől piros-tarka lett a fehér lovam s a felkelők remegő szívvel alig mertek a király arcába tekinteni. Peleusfi Achilles nem lehetett szebb, ragyogóbb és csábítóbb, mint László, aki tizennyolc éves volt e napon, még majdnem gyermek, de a lovát páncélostul és szerszámostul felemelte, mint egy kecskegödölyét...

- Derék cseléd vagy, Simon! Ha én király volnék, új címert, adnék neked, ezüstpajzsban házőrző kutyával, amint kilógó nyelvével a gazdája talpát nyalogatja.

- Elfelejtetted, hogy mily sok és kemény leckét adott dicső urunk cseheknek, tatároknak, németeknek?...

- És mint fulladt bele a kun leányok ölébe, valahányszor Albert ellen kellett volna megvédeni szentséges hazánkat.

Simon mester, a hűséges kancellista, sírva fakadt dühében, mint egy gyermek.

- Gazember vagy! - sziszegte legjobb barátja, kenyeres cimborája, skriptóriumban, harcban és kocsmában, mindenütt és mindig hűséges és kedves pajtása, Giovanni fülébe. - Holnap istenítélet döntse el kettőnk között, kinek van igazsága!

Ebben a pillanatban, 1288 június 4-én, amikor a nap delelőre hágott, elhangzott a prépost fölemelt, reszkető szava:

- Ego vos in matrimonium coniugo in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti, Amen.

Erzsébet hercegnő Rasenberg Závisz felesége lett.

Giovanni fürge szemei előtt e pillanatban a templom főkapujánál egy bő dalmatikába bujtatott, hatalmas cifra alak jelent meg, aki egyik kezében kettős keresztet, a másikban érseki címert tartott magasra.

- Az esztergomi érsek heroldja, - figyelmeztette szomszédjait Giovanni.

- Ladomér heroldja! - zúgott végig a gyülekezeten s a tömeg önkéntelenül utat nyitott a címeres vitéznek, akinek nyomában minorita szerzetes és bő, dúsan hímzett fehér palástban, apró arany feszületet és pásztorbotot magasra tartva, méltóságteljesen lépkedett Pozsony kanonok, apát, az esztergomi érsek helytartója és követe.

Mindenki elcsöndesedett, és visszafojtotta lélegzetét. Miklós prépost, az eskető lelkész, a királypárti budai káptalan feje, halálra vált arccal bámult az esztergomi érsek követére. Úgy érezte, hogy az Isten büntető karja emelkedik a feje fölé, és többé egy hang sem jött ki a torkán. A prépost, aki a hódtavi csatában térdig gázolt a vérben, most, mint szepegő gyermek, émelygést érzett a gyomrában.

Ezalatt a kanonok fellépett az oltárra, térdet hajtott a tabernákulum előtt, aztán kifelé fordult. A harangok zúgtak, a tömjén füstje nagy, fényes felhőbe burkolta a főpap keskeny, ősz alakját. A nap a szentély ablakán át éppen rávilágított a kanonokra, szinte átlátszóvá tette, megmagasztosította és földöntúli hatalom, erő és méltóság fényébe fürdette.

- Az Atyának és Fiúnak és Szentlélek Istennek nevében! - csattant fel a kis ember száraz, vértelen, keskeny ajka.

A magas, sziszegő tenorhangokra a borzalom fagyos hangulata szállt az emberek lelkére.

- Az Úr hatalmával jöttünk. Miklós pápa őszentsége és Ladomér esztergomi érsek őnagysága nevében, Isten legmagasabb sugalmazásából kihirdetjük a király előtt a következőket.

A gyülekezet fölött reszkető, halk sóhajtás futott végig. Az érseki követ kíséretéből kilépett tizenkét Domokos és meggyújtották a gyertyájukat. A király és kísérete meredten, szívdobogva és némán hallgatta Pozsony kanonok szavait:

- Szégyenli magát a mindenekfelett való Isten, ha végignéz a te országodon, király. Az emberek egymást gyilkolják, rabolják, az egyház vagyonát vad farkasok módjára dúlják fékevesztett, gőgös, hitetlen urak. Az országban pogányok, szaracénusok, zsidók és neugárok uralkodnak, s te, király, ezek társaságában élsz, felséges hitvesedet börtönbe záratod és meggyalázod a házasság szentségét, nemcsak magadban, de nővéredben, Erzsébet hercegasszonyban is. Nehogy tehát Istent és a pápát megbántsuk, hogy hű pásztorokhoz és nem felfogadott szolgákhoz hasonlítsunk, kik farkas közeledtével, mint néma ebek, nem tudnak ugatni, Miklós pápa kihirdeti ellened és a tatárok, kunok, neugárok ellen a keresztesháborút, nem csupán Magyarországon, hanem Német- és Lengyelországban is, különösen pedig Csehországban, Ausztriában, Steier- és Korontálországokban.

A düh és rémület érzése rántotta össze a király homlokát, de a kanonok sietve folytatta:

- Mivel pedig László király, megcsúfolva Istent és az egyházat, apácafejedelemasszony nővérét férjhez adta s a szüzességi fogadalmat nyilvánosan megbecstelenítette, úgy őt, mint családját, valamint mindenkit, aki e mai napon elkövetett bűntényben személyesen segédkezett - egyházi tilalom alá vesszük. Megtiltjuk, hogy a Duna jobbpartján, a budai hévizektől a Gellérthegyig istentisztelet tartassék. Rendeljük, hogy e helyeken, valamint ahova a király beteszi a lábát, senki se merje kiszolgáltatni a szentségeket, kivéve a keresztséget a kisdedeknek s a töredelmet, utolsó kenetet, s oltári szentséget a haldoklóknak, de az elhaltak egyházi temetésben ne részesüljenek. A plébánosoknak megengedtetik, hogy hónaponkint egyszer misézhessenek, harangszó nélkül, zárt ajtók mögött, a kiközösítettek kizárásával, hogy az Úr testét a betegek számára elkészíthessék. Kiátkozzuk Erzsébet fejedelemasszonyt, amiért meggyalázta a Domokos-rend fogadalmát és szégyent hozott az Úr Jézus és a szeplőtlen Szűz fejére... Kiátkozzuk Miklós prépostot, az egyház hűtlen és eretnek szolgáját... és Wernherius grófot, a budai bírót, aki immár ismételten hajlékot és módot ad szentségtörő, Istent gúnyoló, pogány merényletek elkövetésére.

Mindenki a kiátkozottak arcába nézett. A prépost ajaka, mint a vesztőhelyre hurcolt vértanúké, imákat mormolt. Erzsébet asszony gőgös, lángoló szemével végigvágott az Úr követén s szinte kéjesen összeborzongott, amikor Wernher nevét hallotta. A budai bíró selymes szőke szakálla meg sem rezzent, acélos színű szeme, mint egy márványszoborba illesztett drágakő, ragyogott, anélkül, hogy valakire nézett volna. Olyan volt, mint a mozdulatlan, rejtelmes és gondolkodó Sphinx.

Sokan sírtak. Az asszonyok kísérőik közé rogytak, erős, kemény vitézek homlokáról kövér verejtékcseppek indultak meg. Lopva mindenki a királyra nézett.

Rémülve látták, hogy a fejedelem falfehér arcán súlyos könnycsepp gördül alá.

- Az Isten büntetése ez, - gondolta Uhlwing építőmester a Német-utcából, aki nem nagy lelkesedéssel jött el az esküvőre s most nem szánta volna falbavágni a fejét, hogy könnyelműen - vagy Wernher bírótól való féltében? - kockára tette örök üdvösségét. Fejében hirtelen megfordult minden borzasztó szóbeszéd, amit a királyról, Erzsébetről, az özvegy királynőről s az udvarról hallott. Vacogott a foga, ha arra gondolt, hogy a király állítólag a saját nővérével is szerelmi viszonyt folytatott s hitvesének, Izabella királynőnek, aki ellen orgyilkosokat bérelt, minden birtokát egyik ágyasának, Eduának adta. Hogy ő ezért a királyért kárhozik el, aki tatárokat hozott a saját nemzete ellen s tatárjai az ő szeme láttára és mulattatására, papok holtteste mellett, oltárra fektetve szennyezték be a fiatal apácákat... Ki tudja, mennyi volt ebből az igaz, de Uhlwing, a jámbor építész jajveszékelve sírt, mint az anyját kereső gyermek.

- Ó, én irtózatos nagy vétkem! - kiáltott fel magánkívül és mint egy üres zsák, összeomlott s elterült a padlón.

Egyszerre általános zokogás támadt s mindenki tekintete az oltár evangéliuma oldalán álló szürke szakállú, sápadt arcú, lángoló szemű Pozsony kanonok élesen megvilágított alakjára esett. Egy szívbajos özvegy asszony felsikoltott:

- Péter apostol... nézzétek... Péter apostol...

Kézai Simon, aki Giovannival való haragjában egy gyóntatószék sötét mélyébe temetkezett, elkeseredetten, az emberekből kiábrándulva, majdnem az ájulás szélén, úgy érezte, hogy egy sejtelmes és fájó vágyakozás, valami édes és mégis gyötrelmes kábulat bilincselte meg az idegeit.

- Istenem, ha most, meg tudnék érte halni! - sóhajtotta öntudatlanul Erzsébetre pillantva.

Így állt, sírt, vonaglott, kínlódott majdnem mindenki a templomban. Pozsony kananok pedig jelt adott a szerzeteseknek s azok összetörték a gyertyákat, a tabernákulum ajtaját kifelé fordították, az oltárokat megfosztották minden díszüktől. Mindez gyorsan, sőt kapkodva történt, mint nagy halottnál, ha hozzálátnak a fosztogatáshoz. Pár pillanat múlva oly csupaszon állt az oltár, mint nagypénteken. Pozsony kanonok hangos szóval latinul imádkozott. Miklós prépost s az esküvőn szereplő néhány káplán összenéztek és egyszerre, mintha vezekelni akarnának, megszaggatták egyházi ruháikat s levetették magukról a kazulát, stólát, dalmatikát s homlokukat a márványpadhoz szorították.

Az emberek esze és karja megbénult, mindenki tehetetlenül reszketett, a fogakat szinte ordító félelem vacogtatta össze. Senki sem csodálkozott volna, ha a templom mennyezete megnyílik s az utolsó ítélet harsonája hallatszik az egekből. A király, az udvar, násznép, katonák, vitézek, főurak kilopództak a templomból, mint a tolvajok.

Pozsony kananok előtt megindult a tizenkét minorita s utánuk lehajtott fővel, egyszerű karingben - mint temetésen, vagy döghalál idején - imától reszkető ajakkal, lábait vonszolva lépkedett az apát. Senki sem mert a kanonokra tekinteni, mintha mindenki félt volna, hogy szentségtörést követ el és megvakul bele. Főurak, bírák, vasasvitézek reszkettek, mint az ijedt bárányok. Egy kun mészároslegény - részeg volt szegény - annyira félt, hogy szekercéjével az apát felé sújtott. Pozsony kanonok védőleg maga elé tartotta a feszületet. A bárd éle megcsorbult az aranyozott kereszten, talán éppen Krisztus töviskoronázta fején.

A kanonok lassan, felemelt fővel, büszkén és félelem nélkül sétált végig a Magdolna-téren s nekivágott a felhévizi rév felé leereszkedő kavicsos útnak. Hímzett palástja piszkos volt a kavics porától, de a szeme sugárzott és boldogan csókolta a feszületet, Krisztus tövissel koronázott fejét.

Mindenki úgy látta, hogy sugárzó aureola imbolyog a főpap feje fölött.

*

Giovanni be sem várta a jelenet végét, keserűen elfintorította az arcát s otthagyta a Boldogasszony templomát. Elsántikált a Gellérthegy felé, hogy megkeresse az Erzsébet-kórház ápolóinak főnökasszonyát, Juditot. Közben a Vizikapunál, ahol meredek kaptató vezetett csigavonalban Kreenfeldre, a Duna posványos, nádas, fövenyes partján Kézaival találkozott. A krónikás elfordította a fejét. Giovanni eléje állott:

- Simon... legyen eszed... Hej!

Kézai nem felelt.

- Simon bocsáss meg. Két szál gyertyát égetek az apácák templomában a Szentkereszt oltárán szegény jó urunkért, a királyért. Azonkívül neked adom gyöngyvirágos, iniciálés Justiniánus könyvemet.

Giovanni odaborult a krónikás vállára és megcsókolta annak szomorú arcát.

- Bocsáss meg, Simon. Kezdődik a keresztes háború a király ellen és ki tudja, mi lesz velünk holnap. Isten óvjon meg bennünket minden veszedelemtől...

És saját szavaitól meghatva, serényen szedegette sánta lábát Giovanni a szomorú krónikás mellett, mint aggódó apa a gyermeke oldalán...

III.

Budavára határában, északnyugatra, szőlőhegyek között, mosolygós völgy húzódik a komor hegyek közé. A völgyben keskeny ezüstfehér patak - mint mikor szép, fiatal, gondtalan, naiv leány a vesztébe szalad - úgy fut, rohan, ugrál szikláról völgybe, völgyből hegyszorosba, örökké zúgó, sejtelmes erdők reszkető karjai közé, a budakeszi, nándorhegyi és nyéki hegyek alá. A patak két partján széles, pázsitos, laposan, hepehupásan, alig észrevehetően emelkedő földhullámok gyűrüznek egymás fölé, amikből távolabb két kimagasló hegyhát alakul ki: egyfelől a budakeszi hegyek, másik oldalon a hidegkúti erdők. A völgyi út, amely a Zsidó-kapunál kezdődik és kezdetben a várfallal párhuzamosan északnyugatnak tart, hűségesen követi a néha egész folyóvá dagadó patakocskát, Tótfalunál azonban egy enyhe kanyarulattal nyugatnak veszi az irányát. Nyékfalu határában kettészakad az út, az egyik Nándorhegynek fordul, a másik ösvény eredeti irányát folytatva Hidegkútnak tart.

A Nándorhegy lejtőjén, sekély völgyteknőben, mintha egy hatalmas kéz odatapasztotta volna, szőlőhegyek, gyümölcsös és szénaboglyák koszorújában fehérlett a budai bíró nyaralója. A majorház fehér falai szikrázva izzottak az augusztusi napsütésben. E helyről gyönyörű kilátás nyílt keletnek a városra, északnak a nyéki völgy ragyogó panorámájára, délre a budai hegycsúcsok őserdeire. Itt bizonyára már nem egy római prokonzul is felütötte nyári tanyáját, falernumi bor mellett olvasgatván Vergilius hősi verseit és a Caesarok udvari költőinek sikamlós elégiáit. Bizonyos, hogy e helyen oszlopos csarnoka volt valamely aquincumi előkelő katonának, mert a föld alól sok nemes faragású oszlopfőt és lágyvonalú torzót ástak ki a villa építésénél...

A villa körül a természet játékos kedve a hegyoldalt - mint ahogy a báránybőrsüveget tetején begyűrni szokás - száz rőfnyi hosszúságban és két ölnyi mélységben lágyan, teknőszerűen behorpasztotta. Ilyenformán a merész emelkedésű hegy homlokán széltől védett, hidegtől óvott mélyedés alakult ki és ebben a horpadásban - mint csecsemő az anyja ölében - körtefák, málnabokrok és jószagú hársfák közepette bújt el Wernherius gróf, budai bíró majorháza.

Alma, körte, cseresnye, meggy, kökény és barack termett a kertben, amely a bíró fehér paláciumát közvetlenül körülvette. Olasz kertészt tartott a gróf, aki életének legboldogabb hónapjait a ház falára futtatott kis lugas alatt töltötte. Jacopo, a kertész, sötétkék és tűzpiros virágú folyondárokat mesterkedett a szőlő haragos zöld levelű indái közé. A maga hazájából hozatta e ritka és kacér virágokat, s ha a nyár meleg volt s a szőlő korán érett, a tarfejű, hajlotthátú és hosszúlábú olasz Lombardiát képzelte maga körül.

A kőházban néhány szoba, egy étkezésre szánt, tölgyfagerendás díszterem és nagykemencés főzőhelyiségek meg kamarák sorakoztak. A hegytető mélyedéséből csak keletre, tehát Budavára felé volt szabad a kilátás és a bíró, aki a nyarat rendesen itt töltötte, ezen az oldalon széles és mély tornácot építtetett a ház falába. Itt szokott aztán üldögélni estefelé egy kupa bor és birkasajt mellett, révedező magányosságban és innen szövögette terveit Budavár és Pest jövőjéről. Itt, a leereszkedő este szürke ködében néha egészen eltűnt előtte a szegénységből, kezdetlegességből és kicsinyességből való valóság s a bánatosan önmagába roskadó alkonyat minél sötétebb fátylat vont a látóhatár elé, Wernherius gróf annál tisztábban látta az ő nagy és gazdag dunai városát, Budának és Pestnek kőpalotáit, magasba nyúló márványtemplomait és lőrésekkel csipkézett hatalmas vártornyait. Így látta Budavárát s körülötte - mint öreg, gondos kotlós körül a növekedő és vidám kis csirkéket - Óbudát, a Hévizeket, Szentháromságot, Szentjakabot, Tótfalut, Szentpétert... És ha túlnézett a Dunán, a könnyelmű, világos és nyájas síkságon, az alacsony parton nagy tárházakat, pompás réveket, malmokat, gyapjúmosókat, takácsok, kékfestők, posztófestők tárházait, műhelyeit, telepeit látta, mint Firenzében, Milanóban, vagy a Rajna menti frank városokban. És látta a nagyvásárok hemzsegő tömegeit, látott egy mindjobban szélesedő, terpeszkedő, elhatalmasodó gabonapiacot aranyos búzával, vörhenyes rozzsal, sápadt árpával. És látta a nagy magtárakat megtöltve borsóval, babbal, lencsével, kenderrel, mákkal, árpakásával. És látta a Dunán veszteglő karcsú, könnyű, magasra felcsavart szügyű, hajlós orrú, ügyes teherhajókat, amelyeket mokány lovak készülnek felvontatni Bécsbe, Regensburgba és látott nagy, talpas, otromba tutajokat, amelyek a termékeny magyar föld drága magvait leszállítják egész a Fekete-tengerig. Látta a parton sürgölődő velencei, génuai és konstantinápolyi hajósokat, - mórokat, törököket, spanyolokat és szaracénusokat - amint viszik és hozzák a két drága sárga kincset: a búzát és az aranyat.