Table of Contents

- Holdudvar

- Adraszteia

- Elméleti kérdés

- Belső viharok

- Pionírok

- Próbatétel

- Start

- Krízis

- Lehetetlen

- Alkalmazkodás

- Jensen álma

- Űrakrobatika

- Önvédelem

- Színjáték

- Hazai terep

- Iskolapad

- Örökség

- Álmok

- Széllel szemben

- Ünnep

- Vadászat

- Harc

- Angolos távozás

- Új hajó

- Mozaikkockák

- Nemezis

- Új küldetés

- Epilógus

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Holdudvar

Sági Veronika

Copyright © Sági Veronika 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6559-57-9

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Holdudvar

Adraszteia

Elméleti kérdés

Belső viharok

Pionírok

Próbatétel

Start

Krízis

Lehetetlen

Alkalmazkodás

Jensen álma

Űrakrobatika

Önvédelem

Színjáték

Hazai terep

Iskolapad

Örökség

Álmok

Széllel szemben

Ünnep

Vadászat

Harc

Angolos távozás

Új hajó

Mozaikkockák

Nemezis

Új küldetés

Epilógus

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Holdudvar

James Riyer hadnagy kiszabadította magát a rögzítőpántok szorításából, aztán ellenőrizte a szenzoradatokat: belélegezhető, hideg levegő vette körül. Kinyitotta a kabintetőt, levette a sisakját, majd lemászott a sikló létráján a Forto-rendszer 36. Cerogorit-kitermelő Telepének fogadóplatformjára. A fiatal tiszt tett néhány fárasztó lépést a számára szokatlanul nagy nehézkedés mellett, aztán felnézett a völgyet körülbástyázó méltóságteljes bazaltsziklákra. A gigászi hegyek árnyékában egészen jelentéktelennek érezte magát.

A platformról egyenesen a főaknához vezetett az út. Elvánszorgott odáig, majd leereszkedett a szervizjárat létráján a két emeletnyi mélységben elhelyezkedő vezérlőterembe. Sötétség és átható, dohos szag fogadta. Elemlámpát kapcsolt, végignézett a porlepte berendezéseken és a sarokban álló, nevetségesen régi humanoid automatákon. Az elavult gépek, a salétromos falak láttán mély sóhajjal konstatálta, hogy rengeteg munka vár rá.

Visszasétált a szervizjárathoz, majd lemászott a reaktorkamrába, ahol jelentős készlet állt rendelkezésére finomított cerogoritból. Ez azt jelentette, hogy minden adott a telep energiaellátásának a beindításához, csupán egy kezdő löket szükséges. Felvonszolta magát a felszínre, majd lecipelte a vezérlőterembe a sikló energiacelláit, hogy megpróbálja feléleszteni a rendszert. A cellák csatlakozói nem passzoltak a főtáp régi aljzataiba, úgyhogy nekiállt átalakító egységeket keresni. Egy óra turkálás a sikló technikai rakományában meghozta az eredményt, de amikor kipróbálta a felépítményt, kisebb tűzijátékot okozott. Riyer átkozta magát, mert azt gondolta, hogy az egyiket véletlenül fordítva kötötte be.

A második kísérlet előtt pihent egy kicsit, lépésről lépésre végiggondolta a teendőket és alaposan megnézte a csatlakozásokat. Az óvintézkedések ellenére három energiacella is zárlatos lett. Nem értette a dolgot, hiszen mindent ellenőrzött. Döbbenten állt a döglött akkumulátorok felett. Az összes idegszála tiltakozott a természetellenesnek tűnő valóság ellen. A bőre alatt vegytiszta félelem bizsergett. Alig ért ide, máris ott tartott, hogy még egy cella elvesztése esetén túl kevés töltés marad a hajtóművek beindítására, és nem tudja többé elhagyni ezt az elfeledett holdat.

Kétségbeesetten a hajába túrt. Döntenie kellett: üres kézzel tér haza, vagy tesz egy utolsó kísérletet. Legszívesebben menekült volna, minél messzebb erről az elátkozott helyről, ahol a világ legegyszerűbb művelete sem sikerül, de elképzelte Winthorp arcát, amikor megtudja, hogy megfutamodott, és remegő kézzel harmadszor is megnyomta a főkapcsolót. A vezérlőteremben sorra kigyúltak a jelzőfények, először csupa piros csík, majd lassan egyre több alrendszer kékre váltott, jelezve, hogy felébredt hosszú álmából.

Riyer térdre roskadt a fáradtság és a megkönnyebbülés elegyétől. Ekkor valaki megszólalt a háta mögött:

– Végre! Azt hittem, többé senki sem jön.

*

Az öreg lovász, John Lakefield szorongva állt meg az űrállomás parancsnoki kabinja előtt. Megnyomta a kommunikációs panel hívógombját.

– Ki az ilyen későn? – robbant a fülébe Eugene Winthorp hangja. – Á, John! Megkaptam a jelentésedet, felfogtam, hogy a fél g árt a csontozatuknak, de értsd meg, nem pörgethetjük gyorsabban ezt a kócerájt, mert szétesik!

– Nem a lovak miatt jöttem.

– Hát akkor?

– Bemehetek?

Kinyílt az ajtó. Winthorp éppen a fürdőköpenyét próbálta magára teríteni. Évekkel korábban ripityára tört jobb karja jelentősen nehezítette a műveletet. Lakefield csak várt türelmesen, amíg szerencsétlenkedik; a parancsnok ugyanis válogatott szitkokkal jutalmazta a legénység segítőkészségét. A baleset idején még kereken egy g-t tartott fenn az űrállomás, így alaposan megtaposta a ló. Az egyik pata a könyökét lapította szét, a másik eltörte a szegycsontját, a szíve is megzúzódott, és hetekig kétséges volt, életben marad-e egyáltalán.

– Ülj le. Mi van?

– Riyer hadnagy. Miért küldted a Harminchatosra?

A parancsnok megvakarta kopasz fejét, aztán bekapcsolta az íróasztal feletti holoképernyőt.

– A legfrissebb jelentések alapján ez a helyzet – intett a felvillanó adathalmazra.

Lakefield hunyorogva hámozta ki a lényeget.

– Ez biztos? Kifogytunk?

– Egyestől a Harmincnégyesig minden telep pakol. Két hónap múlva érnek ide, az összes felszereléssel együtt. A lovakat is hozzák.

– Na és azután? Mennek a Harmincötösre?

– Onnan legfeljebb annyi rög jön, hogy magunkat fenn tudjuk tartani, de az otthoniaknak vége. Ezért ment Riyer a Harminchatosra. A legbővebb lelőhely Forto Prime óta. Annak a bányának működnie kell.

– De a hagák… James szinte semmit sem tud róluk! Ted Hamming legalább felkészült…

– Fel, és mire ment vele? – vágott közbe Winthorp.

– Igaz, amit Steve mond, hogy Ted valószínűleg már nem él?

– Csak az biztos, hogy egy éve megszakadt a kapcsolat.

– Mi történhetett vele?

– Bármi, amit el tudunk képzelni, meg amit nem – tárta szét a karját kissé aszimmetrikusan Winthorp. Ráncok hálójában forgó acélkék szeme kifürkészhetetlen volt, akár a kabin ablakában tovasuhanó csillagok.

*

Riyer megperdült ijedtében. Mindenre számított ezen az elhagyatott helyen, csak emberi hangra nem. Az elemlámpa fénykévéjében tíz év körüli, rettenetesen sovány lány állt piszkos rongyokba öltözve. A férfi el sem tudta képzelni, mit keres szerencsétlen a kihalt bányában, vagy egyáltalán ezen a holdon.

– Mi a neved?

– Isabelle.

A hadnagy döbbenten pislogott. Pont úgy hívják, mint a hercegnőt a kedvenc gyermekkori meséjében, az Északi erődben. Csakhogy ő kék selyemruhában járt.

– Hogy kerültél ide?

– Sosem voltam máshol. Te ki vagy?

– James Riyer hadnagy, a telep új energetikai tisztje.

A lány vad hahotában tört ki, kócos fürtjei port szitálva rázkódtak.

– Az előző fickó is pont ezt képzelte magáról!

– Ted Hamming? Mi történt vele?

A gyermeki arcon koravén, gúnyos vigyor terült szét.

– Ugyanaz vár rád is, de addig remekül fogunk szórakozni.

Riyer rémülten nézett Isabelle beteges hollószemébe. Most jutott el a tudatáig, mekkorát tévedett: az előtte álló lény a legkevésbé sem ártatlan gyermek, hanem az itt őshonos alakváltó faj képviselője.

– Te haga vagy?

– Pont annyira, mint te a telep energetikai tisztje. Mintha azt mondanád, jó lovas vagy. Én meg azt mondom, az a lótól függ. – A lány önelégült mosolyt öltött, aztán kihátrált a fénykörből. Riyer hiába kutatott utána, többé nem találta.

*

Steve Hansen, az energetikai egység orvosa hátradőlt a székén, és elégedetten nézett az órára. A vártnál előbb sikerült befejeznie a harmincöt bányásztelep energetikai tisztjeitől és lovász-közlegényeitől érkező telemetriai adatok elemzését. Szerencsére mindnyájuk szervezete jól viselte a nyolc különböző égitesten töltött szolgálatot. Egyedül James Riyertől nem érkezett információ. A fiú két hete landolt a Forto-6-os gázbolygó legnagyobb, M-HG-1 jelű holdján, és Hansen szívesen nyomon követte volna a sorsát. A harminchatodik telep azonban hallgatott, ahogy tette Ted Hamming, az űrállomás egykori első tisztjének esetében is.

A doktor gondolatmenetét az ajtó nyílásának zaja szakította félbe. Sóhajtott egyet, amikor meglátta, hogy Winthorp lépett be hozzá. A parancsnok megkerülte a köztük álló széles asztalt, és gondterhelt arccal ült le mellé.

– Szerinted meddig húznám 1,3 g-n?

Hansen megrázta a fejét.

– Már megbeszéltük, így marad a forgás, lócsontozat-jelentés ide vagy oda.

– Ha csak a lovakról lenne szó, de nektek is árt! Nem várhatom el, hogy az egész banda megrokkanjon, mert a statisztikád szerint fél g-n maradhatok legtovább életben.

Az orvos felállt, leakasztotta a falról az egyik bioszenzort, a parancsnok mellkasára irányozta, és komoran tanulmányozta a kijelzőt.

– Nehéz megmondani, mi történne 1,3 g-n, de a mostani adatok alapján még lassabbra kellene vennünk a forgást.

– Viccelsz? Ha ennyire selejt vagyok, csak érezném!

– Szerencsére olyan lassú a romlás, hogy a tünetek megjelenése előtt hozzá tudsz szokni.

– Lehet a szimulációs szobában 1,3 g-vel ekvivalens környezetet létrehozni?

Hansen fejcsóválva lerakta a bioszenzort, aztán karba tette a kezét.

– Gravitáció nélkül nehéz a gravitáció hatását modellezni. Ha mindenáron pontos választ akarsz a kérdésedre, pörögjünk fel 1,3-ra, én meg lemérem stopperrel, meddig élsz.

Winthorp kényszerű mosollyal pillantott rá.

– Bizonyára te is hallottad az új Harminchatos-küldetés kellemetlen visszhangjait. Nos, úgy döntöttem, meglátogatom Riyer hadnagyot, és nem akarom cserben hagyni, amikor a legnagyobb szüksége lesz rám. Ezért tudnom kell, mennyi hasznos időre számítsak. Úgy értem, amit nem haldoklással töltök.

Hansen mélyet sóhajtott.

– Komolyan azt gondolod, hogy abból a bányából bármit is el lehet hozni? Eddig egy rögöt sem szerzett senki, de legalább visszajöttek. Egészen Hammingig.

– Válaszolnál végre a kérdésemre?

Hansen úgy érezte, keresztüldöfik a kékesszürke acélszemek. Sejtette, mekkora fájdalmat fog okozni, de ki kellett mondania az igazságot.

– Tudom, mindenki azt várta, hogy te mész majd, mert neked van a legtöbb tapasztalatod, és még senki sem járt olyan közel a Harminchatos rejtélyének a megoldásához, mint te anno. Kellemetlen, hogy most Riyer hóhérjának tartanak, és azt hiszik, itt lógatod a lábadat, miközben ő mindannyiunk jövőjéért küzd egy eleve vesztes helyzetben. Ezt mind megértem, de a biológia törvényeit nem másíthatjuk meg, akkor sem, ha jelen esetben nem egy ember jött hozzám tanácsért, hanem a korrekt vezér eszményképe. – Hansen megtörölte izzadó homlokát. – Nem érdemes odamenned a Harminchatosra. Ha túl is élnéd a landolás utáni akklimatizációs krízist, maximum három-négy napot jósolhatok.

A parancsnok kemény tekintete megtört.

– Igazad van, ez semmire sem elég.

*

Riyer csigalassan lépdelt ellenőrző körútján a bánya egyik oldaljáratában. A helyi nehézkedés elsőre nem tűnt kibírhatatlannak, de tizenhat napi kemény munka megtette a hatását: olyan csontjai és ízületei kezdtek fájni, amelyek létezéséről nem is tudott. Cseppet sem bánta, mert végre megindult a kitermelés, a kiváló minőségű nyers cerogorit csilleszám érkezett a finomítóba, hogy végül a reaktor hatékony üzemanyagává váljon. Ez biztosította az egész rendszer áramellátását a robotvezérlőtől a tápanyag-szintetizátorig.

Sajnálta, hogy ezen a több, mint százötven éves kitermelő telepen nem használhatott lovakat, mert csak később számolta ki egy bogaras tudós, hogy kevesebb energiába kerül a bányalovak ellátásához szükséges anyagok szintetizálása, mint amennyit az önjáró csillék zabálnak. Megállt a töltőegységen pihenő humanoid automaták előtt, és elmosolyodva arra gondolt, megérte lemosni és beolajozni őket – mind a száztizenkettőt.

– Nem félsz a sötétben, az arctalan fémemberek között? – szólalt meg hirtelen Isabelle, közvetlenül mellette.

A férfi összerezzent, de nyugalmat erőltetett magára.

– Az automatáknak nem kell látható fény, hogy elvégezzék a munkájukat – mondta, és mire odafordult a lányhoz, ő már csengő kacajjal elfutott a főakna felé. James rosszat sejtve folytatta az útját. Nemsokára arra lett figyelmes, hogy a robotok lassanként abbahagyják a cerogoritrögök kifejtését, és elindulnak utána. Mint megannyi néma gyilkos, a magasba emelték kőzetvágó fűrészben végződő jobbjukat.

Riyer rohanni kezdett. Az egyik oldalaknából újabb automaták vágtak elé, és egyikük kiütötte a kezéből az elemlámpát. Vaksötét borult rá, csak a fémlábak csattogásából és a fűrészek surrogásából tudta, merre járnak az üldözői. Futott tovább a lift felé, de elvétette, és úgy lefejelte az egyik támoszlopot, hogy beleszédült. Végül óvatosabban tapogatózva megtalálta a felvonót, és kimenekült a megkergült robotok szűkülő gyűrűjéből.

Ha tisztán az eszére hallgat, az eddig nyert finomított cerogorit segítségével azonnal tölteni kezdte volna a sikló energiacelláit, hogy szükség esetén kereket oldhasson, azonban volt itt egy másfajta logika is, amit még csak sejtett: a Harminchatos sajátos törvényrendszere. Abból, amit eddig látott, biztosra vette, hogy leállna az egész telep, ha most csatlakoztatná a sikló tápvezetékét.

Öt emelettel az őrület felett valószerűtlennek hatott a vezérlőterem csendje. A számítógépadatokból hamar kiderült, mi történt. Az itteni robotok eredetileg katonai modellek, később alakították át őket bányászati célra. Winthorp egyszer mesélte neki, hogy a cerogorit-kitermelés hőskorában egy tisztet megöltek a saját automatái, miután egy rövidzárlat után bekapcsolt az eredeti programozásuk, és szerencsétlen embert ellenséges behatolóként azonosították.

Riyer újraindította a robotvezérlő programot, aztán betámolygott az élelmiszerraktárba. Nem tudta, melyik elődje létesítette a régimódi éléskamrát, de jó ötletnek tartotta arra az esetre, ha a hagák tönkretennék a tápanyag-szintetizátort. Remélte, hogy a felszíni napelemről üzemelő, védett áramellátású mélyhűtőkben talál jeget sajgó homlokára. Kinyitotta a legközelebbi ládát, aztán hátratántorodott ijedtében. A zöldséges zacskók között Ted Hamming dérréteggel fedett, kékes-szürke arcát pillantotta meg. Riyer kivett a tetem mellől egy csomag fagyott borsót, becsukta a hűtőt, majd hátát nekitámasztva a padlóra csúszott.

*

– Gyere beljebb, John! – csalogatta a lovászt Winthorp a csillagfényes kabin félhomályába.

Lakefield óvatosan közelebb ment.

– Két napja elő sem jöttél. Csak nincs valami gond?

– Semmi, ami rád tartozna. Mit szeretnél?

– Singh hívott a Harmincötösről, hogy lassan kész az új akna, négy lovat kér a csillék elé. Mivel két mérföld a kezdőtávolság a finomítóig, és 1,5 g mellett napi nyolc-tíz forduló várható, az ötéves csődöröket küldeném. Mégiscsak ők a legerősebbek, már amennyire fél g-n fenn tudom tartani a kondíciójukat.

– Egyetértek – bólintott Winthorp. – De látom rajtad, hogy nem ezért jöttél.

A lovász zavartan elmosolyodott.

– Jelentkezett már James?

A parancsnok megrázta a fejét.

– Szerintem még nem találta meg a kommunikációs antennát.

– Félek, hogy nagy bajba került. Már ne haragudj, de oda, ahol annakidején te is kudarcot vallottál, botorságnak tűnik elküldeni egy űrben született kölyköt, aki csak mesékből ismeri a világot.

– Elfelejted, hogy azokat a meséket én írtam – mondta halkan Winthorp, és elmosolyodott. – Különben is, a kölyök már huszonkét éves, ideje hogy csináljon valami hasznosat.

Lakefield lehunyta a szemét.

– Úgy érzem, túl sokat vársz tőle.

– Éppen az lehet a kulcsa a Harminchatosnak, hogy olyasvalaki látja, aki mentes a bolygókon született emberek berögződéseitől, aki más alapanyag, ezért kevésbé egyértelműek a gyenge pontjai. – Winthorp pillantása megakadt Lakefield lószőrös overallján. – Emlékszel arra a régi botrányra, amikor az oroszok adtak valamit a bányalovaknak, hogy rögtön dolgozni tudjanak szállítás után?

– A Volotrin koktélra gondolsz?

– Arra. Tudod, hogyan hat?

– Erősebbé teszi a szívizmukat, így a vérük rögtön fel tud pumpálódni a lábukból a fejükbe.

– Ha ennyire jó, miért tiltották be?

– Mérgező. Egy adag is elég, hogy néhány hónap múlva megölje a lovat.

– Néhány hónap? – Winthorpnak vigyáznia kellett, nehogy a hangja elárulja az izgatottságát. – Szeretném, ha minél előbb megadnád az összetételét Hansennek.

*

Riyer nehezen szánta rá magát, hogy megvizsgálja a hullát, de végül kiemelte a hűtőládából, és alaposan végignézte. A belső szerveket bioszenzorral ellenőrizte. Semmi nyomát nem találta erőszaknak, és az a bizarr képzete támadt, hogy Ted Hamming önként és dalolva feküdt be a fagyasztóba.

– Aki kíváncsi, hamar megbolondul – jegyezte meg Isabelle a háta mögött, és a szavai nyomán megszólalt a vészjelző sziréna.

Riyer gyorsan visszafektette a holttestet a ládába, lecsukta a fedelet, majd dühösen a haga lány felé fordult.

– Mindig valami szörnyűség történik, amikor felbukkansz. Miért csinálod ezt?

Isabelle széles mosollyal rákacsintott, majd kisurrant a raktár ajtaján.

Riyer elsietett a lifthez, majd felment a vezérlőterembe. A számítógép-terminálon piros üzenet fogadta: a finomító blokkban szivárgott az egyik detrinontartály. A hadnagy tudta, hogy a mérgező gáz a légkeverő rendszerbe jutva hallucinációkat, majd halált okozhat, ezért azonnal lezárta a szennyezett területet a távműködtetésű hermetikus válaszfalakkal, majd leakasztott az ajtó mellé szerelt tartóról egy poros légzőkészüléket. Az elöregedett eszköz működött ugyan, de az oxigéntartálya csak negyedig állt. Gyors fejszámolást követően Riyer úgy döntött, rosszabbul jár, ha először felmegy a siklóhoz teli készülékért, mert a szivárgást minél előbb meg kell szüntetni.

Elindult hát a lifttel a finomító blokkba. Miután felcsatolta a légzőkészüléket, átzsilipelt a rózsaszín ködbe burkolózó, hatalmas mesterséges barlangüregbe. Elemlámpával végigpásztázta a három emeletnyi magasban húzódó betonplafonig érő tárolókat, és megtalálta a szivárgás helyét. A cseppfolyósra hűtött gáz rózsaszín zuhatagként ömlött a kettes számú tartály szétrobbant nyomásellenőrző szelepén, és jégvirágokat rajzolt a gigászi henger sötétzöld falára.

Riyer azonnal lecsatlakoztatta a sérült tartályt a rendszerről, és ezzel elérte, hogy a gáz már csak az elvezető csőből hömpölygött vissza, csökkenő ütemben. Sokáig keresgélt a finomító rendetlen raktárában tartalék szelep után. Végül sikerrel járt, és beszerelte az új alkatrészt. A nyomáspróbát későbbre halasztotta, mert nagyon kevés oxigénje maradt. Úgy számolta, még éppen fel tud jutni vele a felszínre, csakhogy a lift elromlott, ezért kénytelen volt a szervizjáraton felmászni öt emeletet.

Félúton a légzőkészülék kifogyott, így ledobta, hogy megszabaduljon a súlyától. Megfontolt tempóban folytatta a mászást, abban a reményben, hogy így kevesebb detrinont lélegez be. Amikor már csak két emeletnyire járt a felszíntől, az idő valahogy megnyúlt, folyóssá vált, és a szervizjárat soha nem akart véget érni. Mintha napok teltek volna el a folyamatos kapaszkodással, ráadásul a létrafokok a bolondját járatták vele: kisiklottak a kezéből, kigördültek a lába alól. Kétségbeesetten kapkodott utánuk, amíg bírt, aztán minden ereje elhagyta, és a világ tótágast állt, majd elsötétült.

Egy bazaltfalakkal határolt, sötét gödörben tért magához. Kicsavarodott testtel feküdt, a jobb lába a másik alá fordult, és teljesen érzéketlenné zsibbadt. Kézzel nyújtotta ki a tehetetlen végtagot, megvárta, amíg visszatér bele a vér, aztán kievickélt az üreg szélére. Felülről látta a völgyet, épp hajnalodott. A Forto ibolyás-fehér sugarai lenyűgöző árnyjátékot űztek a komor sziklákon. Riyer nagyjából húsz láb magasan kuporgott a bánya egyik aknanyílása felett.

A méltóságteljes csillagkeltét figyelve összerakta, mi történt: a detrinon annyira összezavarta, hogy amikor a felszínre jutott, ezt nem fogta fel, és nekiállt megmászni a hegyet – abban a hitben, hogy még mindig a szervizjárat létráján kapaszkodik felfelé. Meglepően sokáig jutott, és hatalmas szerencsével a végső zuhanást közvetlenül egy természetes sziklaüreg fölé időzítette, így néhány karcolással megúszta. Örülhetett, hogy nem mászott be valahova, ahonnan nem tud kijönni – mint Ted Hamming. Riyer megrázta a fejét, aztán óvatosan leereszkedett a hegyről, eltámolygott a siklóig, és felvett egy teli légzőkészüléket.

A vezérlőteremben pirosan villogó újabb probléma már meg sem lepte. A kitermelést végző automaták egytől-egyig felmondták a szolgálatot. Leereszkedett a főaknába, hogy utánanézzen a tömeges hibának. Az elemlámpája fényében rózsaszín dérrel borított groteszk szobrok kompozícióját látta. Lassan rájött, mi a baj: a nyers cerogoritporral reagáló detrinon kicsapódott a burkolatukra, és beleette magát a durakompozit ízületi felszínekbe.

A megbénult robotok közül az elsőt neki kellett bejuttatnia a magasnyomású tisztítókamrába. Az 1,3 g-n kilencvenöt kilót nyomó test vonszolásában jól leizzadt, a szíve ki akart ugrani a helyéről. Aztán amikor végre működőképessé vált az első automata, hiába utasította, hogy cipelje be sorban a többit. Az ostoba gép nem értette a parancsot, és mint kiderült, a programja alapján a sérült, mozgásképtelen társait teljesen ignorálta. Riyer arra gondolt, bizonyára hatékonyabban harcolt a típus, ha nem törődött a ”sebesültjeivel”, és a légzőkészülék párásodó plexijével küzdve gyorsan írt egy algoritmust, amely alapján a robot teljesítette a feladatot.

Szinte az összes cerogoritot fel kellett használnia a tisztítókamra száztizenkét menetéhez és a légjavító rendszer maximumon pörgetéséhez. Öt órába telt, mire levehette a légzőkészüléket. Amikor az automaták is mind munkába álltak, ugyanott tartott, mint három héttel ezelőtt: éppen elég energia maradt a telep rendszereinek a fenntartásához. Az adatok láttán a hadnagy leroskadt a vezérlőterem egyik székébe, és fáradtan behunyta a szemét. Ismét erőt vett rajta a kísértés, hogy a tartalék cerogoritot inkább a sikló feltöltésére használja, és eltűnjön innen, amint lehet.

Isabelle bebizonyította számára, hogy a telepen kialakuló események kiszámíthatatlanok és uralhatatlanok. Ez a kaland is kis híján az életébe került, és lassan kifogynak a források, amiket egy újabb katasztrófahelyzet esetén mozgósíthat. Tulajdonképpen a lehető legrosszabb történik itt az emberrel: ez a hely elveszi tőle a világba vetett alapvető bizalmat, a jövőbe vetett reményt, és a hitet, hogy a ma végzett lelkiismeretes munka holnap megtérül.

A hegymászó kaland sem múlt el nyomtalanul. A jobb bokája estére bedagadt, és éles fájdalom szaggatta minden lépésnél. Miután kijavította a liftvezérlésben felfedezett tervezési hibát – amely érdekes módon egész eddig lappangott, és csak akkor okozott zavart, amikor nagyon nem kellett volna –, bebicegett az élelmiszerraktárba, és kivett még egyet a Ted Hamminget övező borsócsomagok közül. Úgy érezte magát, mint egy sírrabló. Szigetelő szalaggal a lábára erősítette a zsákmányt, és hamarosan tűrhetővé vált a járása.

Másnap egyre inkább érett benne az elhatározás, hogy hátat fordít ennek az egésznek. Már ott tartott, hogy a vezérlőmenüben átállítja a reaktort energiacella-töltésre, amikor finom remegés rázta meg a hegyet. Riyer fásultan nézte végig a rendszereket, kutatta, mi romlott el megint, de meglepetésére minden működött – legalábbis hibajelzés sehonnan nem érkezett. Rossz sejtés lett úrrá rajta, és bekapcsolta a felszíni kamerákat. A külső felvételek tüzet mutattak a leszállóplatformon. A férfi ráközelített, és a sikló lángoló darabjait fedezte fel a kegyelemdöféssel felérő képsoron.

– Isabelle! – üvöltötte teli torokból.

A haga azonnal ott termett, mintha eddig is a vezérlőteremben bóklászott volna láthatatlanul. Ezúttal érettebb, körülbelül tizenhét éves lány alakjában jelent meg, és pontosan úgy nézett ki, mint az Északi erőd büszke hercegnője: kék selyemszoknyája földig ért, haja meseszép fonatokban omlott a vállára. Mesteri ellenpontként állt a piszkos és szakadt egyenruhájú, kimerült tiszt mellett.

– Miért tetted?

– Megint engem hibáztatsz, pedig amikor megjöttél, készenlétben hagytad a hajtóművet. Azóta folyamatosan kapta az előfűtő áramot a szárny napelemeiről. Eddig bírta. Nézd meg a fekete dobozt, ha nem hiszel nekem!

– Nem hagytam úgy – szűrte Riyer a fogai között. – Mindketten tudjuk, hogy olyan dolgokat művelsz, amiket a múltban kell megváltoztatni ahhoz, hogy a kiszemelt időpontban gondot okozzanak.

Isabelle émelyítő mosolyt öltött.

– Okos fiú. Kár, hogy nem mondhatod el senkinek.

*

– Nem fogom megcsinálni azt a kotyvalékot, hogy aztán megöld vele magad! – dühöngött Hansen.

– Szerinted ki a fontosabb, Riyer vagy én? – kérdezte Winthorp higgadtan. – Nem értem, miért olyan nehéz a választás, hiszen nekem amúgy sincs sok hátra. Most már tényleg gyanús, hogy nem jelentkezik, valami nagyon félresiklott, az biztos.

– Küldd el érte Coopert vagy Petersent! 1,1 g-n dolgoznak, és a Harminckettes közelebb van a Harminchatoshoz, mint mi.

– Valóban ez lenne ésszerű, ha csak taxi kéne Jamesnek. De a hagák valószínűleg áldozatot akarnak, így másik célpontra van szükség.

Hansen a fejét rázta.

– Akkor sem leszek a hóhérod! Nem tehetek ilyet.

– Te vagy az egyetlen, aki ezt a bonyolult löttyöt létre tudja hozni. Nem marad más választásom, mint kiprovokálni egy olyan helyzetet, ahol az erkölcsi egyenleted a Volotrin felé billen.

– Mire készülsz?

– Például kikapcsolom az erőterünket, és az első meteortalálatnál kénytelen leszek kimenni a javítást elvégezni, mert az összes többi képzett űrhajósunk a telepeken van. A külső burkolat 1,2 g-jét nem bírom sokáig, de valahogy visszakaparom magam a zsilipig, és te már olyan állapotban találsz, hogy a koktéllal élhető néhány hónap lesz a kedvezőbb döntés.

Az orvos döbbenten nézett a parancsnok elszánt szemébe.

– Ez elég meredek ötlet, de ha így állnának a dolgok, tényleg megpróbálnám a Volotrint. Miért mondtad el a tervedet? Így mindent megteszek majd, hogy ne...

– A fene akarja megcsinálni! – horkant fel Winthorp. – Hemzseg a bizonytalan tényezőktől, és ha sikerülne is, elvenné az erőmet a közelgő éles feladatok előtt. Csak azt szeretném, hogy értsd, mennyire fontos ez nekem.

Hansen mély sóhajjal a számítógép-terminál felé fordult. A parancsnok a vállára tette a kezét.

– Nem megölsz vele, hanem megmented Riyert, engem pedig megajándékozol néhány hasznos hónappal, ami alatt teljesíthetem a kötelességemet.

*

James Riyer remegett a völgyben süvítő, metszően hideg szélben. Még ezer lépcsőfok várt rá, mielőtt felér a távkommunikációs antennához, amelyről azt sem tudja, működésre lehet-e bírni. A nehéz energiacellák kitöltötték a hátizsákját, és a pántok kegyetlenül húzták a vállát. Korábban is gondolt rá, hogy beüzemelje az ósdi tányért, de mindig elnapolta a dolgot, mert az aktuális munkák fontosabbnak tűntek. Ideérkezése előtt még azt a hiú ábrándot kergette, hogy az első üzenetében majd cerogorit szállítmány elindításáról tudósít. Úgy érezte, nagyon távol került ettől az elképzeléstől, mintha egy másik életben álmodozott volna.

Amikor kiderült, hogy feleslegesen küzdötte fel magát és a cellákat a hegygerincre, nem is csodálkozott, hiszen Isabelle kijelentése után ugyan mire számíthatott? Az antenna horpadt tányérja a talapzatától húsz lábnyira feküdt, szakadt vezetékei a legfelső lépcsőfokra lógtak. Hatalmas vihar szakíthatta le. Most, hogy Riyer a saját szemével látta a helyrehozhatatlan kárt, teljes mélységében átérezte a haga szavait: nem mondhatja el senkinek, mi történik itt, nem hívhat segítséget, akár folytatja a harcot, akár elhagyja a bányát, és remeteéletet kezd, ez már az ő döntése.

Lassan, gépiesen lépdelt lefelé a lépcsőn, és a völgykatlan mélyén, még a főakna lejárat szintjénél is alacsonyabban, egy orrkúp csillant meg a hideg, kékesfehér nappali fényben. Riyer megtorpant. Nem értette, miért nem jutott előbb eszébe, hogy Ted Hamming siklója után kutasson. Elmosolyodott a gondolatra, hogy talán mégis hazajut. Óvatosan leereszkedett a sértetlennek látszó, de nagyon poros géphez, és azon tűnődött, vajon miért itt szállt le Hamming: valószínűleg a távkommunikációs antennával kezdte a helyreállítási munkákat. Ezt megerősíti a tény, hogy egy darabig rádiózott is a Forto-állomással.

A sikló energiacellái rég lemerültek, de egyébként útra készen várakozott, ki tudja, mióta. Riyer letette a nehéz hátizsákot, aztán leült az egyik leszállótalpra, hogy kicsit pihenjen, és rendezze a gondolatait. Megpróbál hazajutni ezzel a géppel. Akkor is, ha csapda. Jelen helyzetben elképesztette a korábbi naivitása: hogy is képzelhette, hogy megbirkózik a Harminchatossal, ha a csapat két legjobb embere sem járt itt sikerrel? Most már eljutott arra a szintre, hogy nem szégyelli a kudarcát, és ha élve kijut innen, emelt fővel áll Winthorp elé. Már csak egy rövid út várt rá vissza a bányába: a sikló indítókártyáját kellett előkerítenie.

A vezérlőterembe érve a legbizarrabb mulatságba csöppent, amit valaha látott: Isabelle és még vagy tíz mesebeli emberalak ropta a táncot középkori kosztümben, karbantartó robotok játszottak hosszúkás lantokon, a berendezések jelzőlámpái a zene ütemére villogtak. Isabelle észrevette Riyert, és odalejtett hozzá egy daliás lovag kíséretében.

– Már vártunk. Cseréld le ezt a koszos egyenruhát! – mondta széles mosollyal, és a kezébe nyomott egy udvaribolond-jelmezt csörgősipkával.

A hadnagy szeme előtt vörös köd kavargott a felháborodástól. Lecsapta a kosztümöt a legközelebbi székre, átvágott a termen, és a liftbe lépve kikeveredett a hagák győzelmi kavalkádjából. Az élelmiszerraktár ajtajában émelyítő bűz csapta meg. Visszatartotta a lélegzetét, de így is elemi erővel marta az orrát. A villanykapcsoló nem működött, amiből arra következtetett, hogy a hűtők sem üzemelnek. A szaggal együtt úgy tűnt, több hete állhattak le. Az ellentmondáson már meg sem lepődött – tegnap, amikor lejött egy csomag fagyasztott hasábburgonyáért, még mindent rendben talált.

Jobb szórakozást is el tudott volna képzelni, mint sötétben turkálni egy bomló holttest ruhájában, de túl kellett élnie ezt is. Felnyitotta az ominózus hűtőládát, aztán hátratántorodott a dögbűz újabb pofonjától. Elsietett az ajtóhoz, ott mély levegőt vett, majd visszament a hullához. A mellényzsebekben való keresgélés során érezte, hogy a bőr szinte olvad, és érintésre serceg a bomlási gázok felszabadulásától. A nadrág első és oldalsó zsebeit is átkutatta, de eredménytelenül. Ismét elsétált az ajtóig levegőt venni, aztán visszatért Hamminghez.

– Mindig a bal farzsebében tartotta – súgta a fülébe a mellé lopózó Isabelle.

Riyert kirázta a hideg. Óvatosan elfordította a testet a csípőlapátnál fogva, és érezte, amint a szövetek kicsusszannak a szorításából, idővel már a puszta csontot markolta a nadrág alatt. A farzsebben tényleg ott lapult az indítókártya, némi kocsonyás matériával borítva. Muszáj volt levegőt vennie, és amikor megtette, azonnal, reflexesen elhányta magát. Lélekjelenléte maradékával lecsapta a láda fedelét, aztán reszketve visszakúszott a lifthez. Isabelle vad kacaja kísérte.

Már alkonyodott, amikor a siklóhoz ért. Kicserélte az energiacellákat az újakra, majd beugrott a kabinba, és a helyére tette az indítókártyát. Becsukta a kabintetőt, magára húzta a rögzítő pántokat, aztán bekapcsolta a hajtóműveket. Lassan emelkedett fel a sziklák közül, de aztán teljes sebességgel lőtt ki a lilásan derengő égbe, amely fokozatosan elfeketedett, ahogy a légkör határát közelítette. Riyeren erőt vett a megkönnyebbülés, de nem tartott sokáig: pityegni kezdett az oxigéntartalék kifogyására figyelmeztető jelzés. Azt mutatta, hogy nagyjából húsz perc van hátra az életéből.

Tudta, hogy visszafordulhatna. Ha rögtön süllyedésbe viszi a siklót, még épségben földet érhet, csakhogy akkor újra a hagák játékszerévé válik. Úgy döntött, ezerszer inkább hal meg magányosan az orbitális pályán, minthogy még egyszer leszálljon erre az átkozott holdra. Próbált távkommunikációs üzenetet küldeni, de a rendszer nem működött. Persze – futott át az agyán –, a hagák nem akarják, hogy figyelmeztesse az utána jövőket, ha ugyan lesznek ilyenek. Ted Hamminget sem hagyták elbúcsúzni. Végül a kis hatótávú fedélzeti rádióból adott le vészjelzést a körülötte figyelő ürességnek. Az M-HG-1 sötét gömbje enyhén kivilágosodott, lilásvörösbe váltott, ugyanis a sikló utolérte a naplementét, és most az örök alkonyat felett suhant.

Az oxigénhiány felerősítette Riyer képzeletét. Mindennél élénkebben élte újra a legelső emlékét: dús sörényű, fekete lovon ült, mellette Winthorp lépkedett, és odanyomta James lábát a nyereghez, hogy helyesen tartsa, pedig kisfiúként legszívesebben össze-vissza kalimpált volna. Winthorp mindig szigorúan bánt vele, de ő szerette, és ha elég szépen mosolygott rá, akkor a parancsnok vékony ajka is felfelé mozdult egy keveset. Riyer az oxigénsziréna monoton vijjogására aludt el.

Sokkal később, az álom fátyla mögül harsány hangfoszlányok érkeztek hozzá a fedélzeti rádióból. Mintha Winthorp beszélne. Azt gondolta, hallucinál: ugyan mit keresne itt a parancsnok, aki hat éve, a balesete óta nem hagyta el a Forto-állomást? A hangok kitartóan ostromolták zúgó fülét. Bár lenne ereje, hogy kinyissa a szemét, és ellenőrizze a radart! A sikló megremegett, mintha óriási kezek taszították volna odébb. James alig érzékelte mindezt, az őt körülölelő álomburokba tompán terjedtek át a külvilág ingerei. Valami szisszent, hűvös légáramlat csapta meg az arcát, majd a tudatát szigetelő buborék egyszerre szétpukkant. Winthorp lebegett előtte oxigéntartállyal a kezében, és úgy látta, mosolyog a légzőkészülék maszkja alatt.