1.

HADAK ÚTJÁN

Gyünnek, mennek a katonák,
Harcra indulnak…

HADBAN

– Nem hoznak jó hírt…

Némán figyelték, ahogy Kosd és Tarsa feléjük ügetnek a köves csapáson.

A hegyeken megültek a felhők, az égbe törő csúcsaikat nem is látták. Nap atya fénye halvány derengéssé olvadt, mire átküzdötte magát a gomolygó szürkeségen. Nem esett az eső, mégis vízcseppek csillantak a kaftánjuk fölé szíjazott könnyű bőrpáncéljaikon és lovaik szőrén.

– De nem is űzik őket.

Tege tízfő nem vette még ki a két közelítő lövőt, unokaöccsét és unokafivérét. Évek óta meggyengült a szeme, közelre nehezen látott, távolra kicsit jobban. Már messzebbre tudta repíteni a nyilat, mint ameddig a röptét figyelni tudta. A társai szemek voltak a szeme helyett. Ahol Tege tízfő egymásba olvadó kősziklákat és párával nehéz levegőeget látott, ők már kivették a had utolsó két fürkészeként figyelő Kosdot és Tarsát.

Előrébb, az égbe nyúló havas hegyek közé szorult völgyekben Szalárd vezér hada nyomult előre, hogy átjutva a hágókon a frankok földjeire zúduljon. Hátrébb, amerről a fürkészek visszatértek, a taljánok örültek, hogy végre megszabadultak a hétmagyarok századaitól. Kifosztott, felégetett városok és falvak maradtak utánuk, és soktucatnyi véka ezüstöt kaptak még váltságul a zsákmányként elragadott kincsek mellé. A hadat segítségül hívó Berengár király is nem kevés ezüstpénzzel és színes szövettel, drága fegyverrel bírta rá a magyarokat, hogy hadba vonuljanak az ellenségeire, az uralma ellen felkelőkre.

A lázadók legyőzése után a havas hegyek felé vették az irányt, amiken túl újabb gazdag úrságok várták az erejét megőrző hadat. Azonban valami taljánok mégis utánuk settenkedtek, többször látták őket az utóvédet kerülő fürkészek. Talán figyelni akarták őket, hogy tényleg elvonulnak-e? Bár lehet, azt remélték, hogy rácsaphatnak a völgyekben szorulva vonuló századok védtelen hátára, és visszaragadhatnak valamit a zsákmányból. Figyeltek hát erősen, még itt, a felhők között járva is. Két napja Boda százfő Tege tizedét küldte ki, hogy váltsák fel a leghátul járó fürkészeket. A keszi törzséből érkezett tizednek jó híre volt, tudták, ha Tege figyeli az utóvédet záró század hátát, onnan nem lepi meg őket senki és semmi.

Végül aztán a maholnap negyvenedik tavaszt meglátó vénülő szemei előtt formát öltött Kosd és Tarsa.

Tege tízfő látta, hogy tényleg nem jó hírrel érkeznek vissza.

– Na, mi van arra? – kérdezte, mikor végre megálltak előttük.

– Jönnek ránk valóban – felelte Kosd.

– Mennyi?

– Soknak tűnik. Pár század megvan.

– Az elejét láttuk – tette hozzá Tarsa. – Rejti őket a hegy.

– Lovasok?

– Lovas pár tizedre való. A többi gyalogember.

– Sebesek? – kérdezte még Tege.

– Óvatoskodnak. Meg sem kellett ugranunk tőlük.

– Megláttak?

Kosd erre a szeme villanásával válaszolt: nem valami hitványak közé tartozó fürkész ő, hogy a taljánok meglássák.

Rájuk ült a hallgatás. A közelben apró víz csobogott. A hegyek oldalán itt-ott maradt hó, erek, csermelyek indultak meg alóla, hogy kis patakokban a völgyek alján összegyűlt köveket kerülgetve siessenek dolgukra. Hát a vizek hangját hallgatták. A meredek hegyoldalak, a vállukra telepedő felhők között járva a csend is más volt, mint odahaza, a Duna melletti dombhátra rakott szállásukon. Mintha nyomta volna őket.

Tege tízfő végül döntésre jutott.

– Rájuk csapunk – mondta. – Hogy lassabban jöjjenek. Ütünk, futunk.

Kisebb körben figyelték, lovaik nyergében ülve. Csupán két málhás lovat hoztak magukkal, tartalék nyilakkal és élelemmel. Vízre nem volt gondjuk, üres tömlőket kötöttek a többi felszerelés mellé, hogy kevesebb terhük legyen. A lövők kétszeresen is a szava alá tartoztak: hadban tízfőjük volt, otthon a család fője. Együtt laktak a Duna menti keszi szálláson féltucatnyi nemezházban, kerítékekkel, karámokkal, az ártéri dús füvű mezőkön legeltetett barmokkal. Együtt vonultak ki tizeddé összeállva Szalárd hívására, hogy zsákmánnyal és gazdagsággal térjenek meg. Nem először vonultak ki. Ám Tege tudta, hogy ő utoljára: ha hazatér, addigra megjárja a Hadak Útját, legfeljebb veszedelem idején, nagyúr csőszétől látott véres nyílra lép újra rá.

Végigmérte a lövők tekintetét, és azt látta rajtuk, amit látni akart. A hadat záró utolsó fürkészek ők, teszik a dolgukat.

– Ketüd! Ugrass hírhozóért, menessz szavakat a taljánokról Bodának! Ő majd küldi, akinek küldeni gondolja.

Ketüd bólintott, megfordította a lovát és a had után ugratott. Iramodásnyi távolságra várja őket valami fürge járású legény. Ketüd se volt éppen lomha, Tege kedvvel figyelte másodszülött fiát, ahogy a köves, nehéz úton ügetésbe fogja a lovát.

– Kosd, Tarsa! Kifigyeltétek a helyeket?

– Van lesnek való – bólintott Tarsa.

– Mennyi időnk maradt?

– Fertályóra talán.

– Akkor mutassátok!

A hátuk mögül karvaly vijjogásához hasonló hang hallatszott, Ketüd hívta a legényt vele. Fürkészként rejtve jártak, és ameddig lehetett, rejtve maradtak. Kürtöt akkor fújtak, ha hirtelen kellett figyelmeztetniük a társaikat.

Kosd a tized élére ugratott és megindultak a taljánok felé.

• • •

A hegyek közötti völgyeket járva kevés olyan hely akadt, ami ne lett volna jó lesvetésre. A járható út mellett heverő sziklák legtöbbje mögött megbújhatott egy lovas, nyeregből lecsúszva és a meredekre kapaszkodva száz és száz alkalmas követ lehetett az odalent haladókra gördíteni. Fák már nem nőttek itt, azokat maguk mögött hagyták. Bár talán idejük sem lett volna az útra döntött törzsekkel megakasztani a taljánok vonulását.

Tege elismerően bólintott a helyre, amit Kosd mutatott. A hegy nemezháznyi méretű rücskös sziklát dobott le valamikor magáról, a tized behúzódhatott mögé. Kiugró orom lógott a beszűkült út fölé. Tarsa ösvényt is lelt, ami az orom tetejére vezetett, csenevész bokrokba, sziklák réseibe kapaszkodva felügyeskedhette magát oda, akibe szorult elég merészség.

– Szemes! – mutatott a legfiatalabb lövőre Tege. – Oda fel! Csak fokost vigyél!

Kosd mellé beosztott még négy lövőt, és a nagy szikla mögé rendelte őket. Maga Bátorral és Nagyoddal kicsit hátrébb sorolt. Bátor Tege testvéröccse volt, Nagyod pedig a süvük[1]. A három öreg… A gondolatra elmosolyodott. Ha Ketüd utoléri őket, melléjük áll be, legyen valami legényforma is. Szemes lovát is ők fogták kantárszáron: ha már a taljánokra dobott minden sziklát, amit ért, és azok nagyon keresik a hitvány nyilaikkal, hozzájuk fut majd és pattan nyeregbe.

A két málhás lovat hátrébb kötötték ki egy sziklák közé vert karóhoz; ha futni kell velük, egy suhintás megoldani őket, nem kell a pányvával bajlódni. A tartalék nyilakból magukhoz vettek egy-egy marékra valót. Éppen csak oda akarnak csördíteni a taljánoknak, hogy ne bízzák el magukat, az övükön lógó tegzekben sorakozó vesszőkre szükségük sem lesz az első rácsapásnál. Ha azok mégis jönnének még rájuk, akkor kiröppennek azok is.

Tege összenézett Kosddal. Látta a fiatalabb lövő szemében azt a tüzet, ami az övében rég kihunyt. Kosd vérre vágyott, dicsőségre, tettekre, amiket elmondhat a tüzek mellett, és amiket akár mások mondanak róla később. Tege a vezére hívására és régi kötelességből kelt útra, családját óvva és vezetve. Ha hazatérnek és Kosd hevessége megenyhül kicsit… Legközelebb viheti ő a tizedet. Összenéztek, és Kosd bólintott.

Megült a csend a hegyek között. A felhők még lentebb ereszkedtek. Nem lehetett kiismerni őket. Odahaza rájuk néztek, és tudták, hoznak-e esőt, támasztanak-e szelet, érkezik-e vihart kavaró sárkány bennük. Itt, a hegyek között alattomosak voltak a felhők, és néha akkor vették észre az esőt, mikor eláztatta őket.

Tege végigfuttatta ujját az íján. A felajzott testre ragasztott kéreg tartotta magát, nem puhult fel, hiába ült ki rá valami furcsa napközbeni harmat.

Jó lesz.

Szemes szinte sziklává vált maga is, ahogy az ormon görnyedt fent. Igen figyelnie kell: ha Kosd csonka tizede azelőtt ugrik meg, hogy lejönne, a taljánok között ragad.

Majd a sűrű csendbe valami koccanás hangja vegyült. Aztán még egy. Fém csörgött. Valaki krákogott. Ló horkantott egyet kelletlenül. Megérezte a szagunkat? Tege tízfő ujjai elfehéredtek az íján.

Kosd már nem nézett hátra. Hallgatódzott, utána óvatosan kilesett a szikla árnyékából. Ő látta, amit látott.

Valami koccant hátulról is. A három lövő fordult és húzta volna a nyilat az érkezőre, de csak Ketüd volt az. Fürkész módra halkan léptetett, igen közel került hozzájuk.

Tege a szemével intett neki, hogy soroljon a helyére, készüljön! Ketüd felmutatta a jobb keze ujjai közé fogott három vesszőt, és az első ajkát az íj húrjára helyezte. Nem szólt semmit a hírvivőről. Ha valami nem lett volna jó, csak akkor szól.

Kosdék kicsit odébb fordultak a sziklára, majd egyszerre a szürke felhők felé emelték az íjaikat, feszítettek és eresztettek.

A vesszők a magasba röppentek, hogy végül átfordulva a közeledő menetre zuhanjanak, vashegyükkel húst keresve.

Találhattak is, mert a hegyek közé szorult keskeny völgy megtelt a taljánok kiáltozásával.

– Fújd! – kiáltotta Tege.

Nagyod a szájához emelte a kürtöt és jelet fújt, mintha nagy had várná a vezére parancsait.

Mind! Rá! Mind! Rá!

Kosd csonka tizede kiugratott a szikla mögül. Már feszítették is az íjat, és kilőtték az újabb nyilat, immár azokra a taljánokra, akik a legközelebb forgolódtak hozzájuk. A riadt kiáltozásba fájdalmas ordítások vegyültek. Szemes megmozdult és az orom szélére ügyeskedett köveket sorban lelökte, néhány ökölre valót meg elhajított. Tege jól látta a tizedét, a taljánokat csupán hallotta.

Hallotta őket erősen.

Mind! Rá! Mind! Rá!

A föléjük magasodó sziklafalak ide-oda verték a kürtjelet, mintha század kürtöse adná tovább másik századnak. A taljánok nem tudhatták, hányan várnak rájuk.

Szemes görnyedten leugrott az oromról, és a keskeny, omlós ösvényen sietett lefelé. Egyszer megcsúszott, átfordult, aztán egy göcsörtös bokor ágaiba kapaszkodva állt meg. Utána már jött könnyedén.

– Jól van! – szólt oda neki Tege, ahogy végre melléjük ért. Kaftánja felszakadt a combjánál, tenyerébe véres csíkokat vágott a bokor, de ez lövő dolga, had dolga, nem törődött vele.

– Jól van! – bólintott Nagyod is a fivérére.

Pár szívdobbanás, és Szemes nyeregben volt.

Kosdék kifordultak újra a taljánok elé és kilőtték rájuk az utolsó kézben tartott vesszőt.

– Fújd! – szólt újra Tege.

Vissza! Vissza! Vissza!

Kosdék fordultak és nyargaltak. Nagyod a nyakába vetette a kürtöt és íjat ragadott. Ahogy a fiatalabb lövők elugrattak mellettük, Tege tekintete összevillant Kosdéval. Ádáz mosolyt látott rajta.

Jól van, jól van a dolog!

– Huj! Huj! – nógatta meg a lovát Tege is, a csonka tizede követte. Kibukkantak a takarásból és végre meglátták a taljánokat. Úgy féltucatnyi hevert vérbe fagyva a köves úton, a völgyben csörgedező víz mellé rogyva. Egy ló rúgkapált, szikla zúzta össze a lábát. A testeken éppen talján lovasok esetlenkedték át magukat kopját szorongatva, a sisakot sem vették a fejükre, a vértpajzsukat sem akasztották le a hátukról. Mögöttük gyalogemberek kavargó összevisszaságban.

Tege a lovasokra húzta az íját, és lőtt. Utána egyből pendült a négy másik húr is. Magyar nyilaknak közel voltak a taljánok, talján kopjáknak igen messze a magyarok. Két lovas is lefordult vesszővel a mellkasában a nyeregből. A többi megtorpant.

Tege kifordította ujjai közül a második vesszőt, és lőtt. A nyilat Ármány kapta meg, valami hegyi szellőt küldött, mert a taljánok előtt a magasba libbent és ártalmatlanul elszállt felettük. Viszont két másik vashegy betalált, egyik egy ló szügyébe, a másik egy főnek tetsző lovas torkába.

– Még egyet! – mordult fel Tege. Bosszantotta, hogy úgy lő, mint valami hitvány. A taljánok fordultak, hogy megbújjanak a vesszők elől. Tege harmadik nyila végre az egyik hátába kapott. A talján nem esett le a lóról, rábukott a hátasa nyakára, a tollas végű vessző pedig odaszorította a köpenyét.

– Vissza! – kiáltotta Tege.

Pár nyíl repült feléjük, de nem érte el őket. A megfutó lovasok közül vértpajzsos gyalogemberek bukkantak fel, az éles talján parancsszavak csak úgy csattogtak körülöttük. Vértpajzsuk mögé bújtak, sisakjukat lehúzták a pereme mögé, és így óvatoskodtak előre.

Tegéék nem vártak rájuk. Kicsit hátrébb Kosd csonka tizede új vesszőket készített a kezébe, és ahogy társaik mögéjük soroltak, meglódultak újra a taljánok felé.

Mind! Rá! Mind! Rá! – fújta újra a jelet Nagyod. A hegyek ide-oda dobták a hangot. Ha valóban századok fogadták volna, akkor torkuk szakadtából ordítanak, úgy ugratnak az ellenségre, ellenben most kevesen voltak, nem akarták kiadni magukat. Mert a néma csendben újra és újra felbukkanó, halált osztó lövők még inkább megrettentik a soha nem hallgató, csivitelő taljánokat.

Kosd merészen egészen közel vitte a csonka tizedet a vértpajzsos gyalogemberekhez, úgy nyilazott rájuk. Mintha lelkük lett volna a vesszőknek: réseket találtak a vértpajzsok falán, és ahogy többen kibuktak a sorból, a hirtelen összerántott rend bomlani kezdett. A második vesszőt a sorok mögé lőtték, Nap atya se látta talán a felhők mögül, hogy értek-e valakit. Majd megfordultak és futottak vissza. Tucatnyi lovas lökte félre a megrettent gyalogembereket, hogy űzze őket. Ők kapták az utolsó vesszőket.

Vissza! Vissza!

Tege tízfő az elbizonytalanodott lovasokra indította a lövőit. Ahogy Kosd elviharzott mellette, nemet intett a fejével.

– Vége! – ordított rá. – Vissza!

Kosd kelletlenül bólintott.

Ügetésből lőtték a lovasokat, majd kifordultak jobbra, és a másik két vesszőt is rájuk húzták. Pár talján lebukott, az egyik nyilat kapott, de a lovába kapaszkodva a nyeregben maradt. Társai magára hagyták és visszairamodtak a lassan formálódó csatasor mögé.

– Huj! Huj! – kiáltotta Szemes, és íját a széles tegzébe lökve hirtelen fokosra kapott.

– Vissza! – kiáltott rá Tege tízfő, azonban a legény nem hallotta, tán nem akarta hallani. A hirtelen sebtől kába talján észrevette a közeledő veszedelmet, próbálta Szemes felé fordítani a kopjáját.

– Huj! Huj! – kiáltott újra Szemes. Kiütötte a kopját a talján kezéből, s ahogy elsuhant mellette, hátrafelé suhintva a tarkójába csapott a fokosa élével.

A többi talján szitkozódva nézte. Szemes megfordult, lelökte a haldoklót a nyeregből, elkapta a lova kantárját, és a megzavarodott hátast maga után húzta. Az egy pillanatra tiltakozott, ám megérezte a lövő határozott kezét, és engedelmeskedett. A zsákmányolt lóval büszkélkedve Szemes visszasorolt Tege tízfő mellé.

– Szavam lesz! – villant rá a tízfő szeme, de eltette a szavait későbbre.

A talján had bevert orral megtorpant.

A fürkészek tizede eltűnt a sziklák szürkesége mögött.

• • •

– Hát ezt meg mi kapta meg?

A fiatal legény teste világos, lapos sziklán feküdt, vére vörös foltként éktelenkedett körülötte. Üres tekintetében a felszakadozó felhők közül kileső Nap atya fénye csillant.

– Én ismerem! – hajolt fölé Ketüd. – A hírvivő ez, akinek a szavakat adtam.

A legény torkát átmetszették.

Nem harcban kapott seb ez.

Tege homloka elfelhősödött.

– Figyeljetek erősen! – mondta.

Körbefordultak. A hegyek alján itt zöld fű nőtt a lankásabb, iramodásnyi mezőkön. Kisebb bokrok is meg-megkapaszkodtak köztük, szélesebb vizek is csobogtak. Akinek volt szeme hozzá, jól látta a magyar had vonulásának nyomait, a patak szélén megült sarat lovak patái dagasztották, a satnya fűbe sok helyen belemartak, feltépték a legelő állatok, ganéztak is.

– Hol adtad át neki a szavamat? – kérdezte Tege Ketüdöt.

– Odébb, ahol a völgy kanyart vesz – felelte a fia.

– Volt vele még valaki?

– Nem.

A tized bajtársak párjaira szakadt és lassan léptettek, erősen figyelve a környező hegyoldalakat, sziklákat, bokrok takarásában megbúvó árnyékokat. Hamar meglelték Szalárd vezér hadának több nyomát is. A patak mellett több kis tűz megfeketedett alját látták. Néhány megfoltozhatatlanra szakadt tömlőt bokrok aljára vetve. Víztől távolabb a helyet, ahova a lövők mentek dolgukat végezni. A tizedben járók mind fürkészek, keszi nemzetségéből voltak, itt, az idegen hegyek között ugyanúgy látták, amire látni tanították őket.

A legtöbbjüket Tege tízfő tanította ki.

És hogy még volt mit tanítania, azt akkor mutatta meg nekik, mikor gyengülő szemével ő vette észre a taljánok nyomát, alig nyíllövésnyire a felhasított torkú legénytől.

– Hát… – mormolta. Megállította a lovát, nehézkesen leszállt a nyeregből. Szemes odafordult mellé, megragadta Tege lovának kantárját. A tízfő az öklömnyi, szürkés kövek alól szakadt vászonövet húzott elő.

– Mi az? – hajolt közelebb Szemes.

Ott voltak a többiek is, Kosd lecsúszott a nyeregből. Hamarosan még több talján dolgot találtak: két leszakadt gombot, valami pányva darabját, amit nem magyar módra sodortak. Észrevették, hogy a hegyekből lesodort köveket szanaszét tiporták kicsit odébb, szinte tisztára söpörve az út melletti részt. Majd előkerült egy fokos törött nyele, rajta megszáradt, könnyen ledörzsölhető vérrel.

– Itt kapták meg a legényt – bökött a kiterített test felé Tege. – Megverekedett velük. Megfogták, mielőtt megölték volna.

– Kik voltak? – nézett körbe Kosd.

A szakadt vászonöv felelt neki, magyar lövő ilyet nem hord.

– Hogy került ide talján? – kérdezte Nagyod. – Mellettünk nem jött át!

– Nem hát – mormolta Tege. – Máshonnan kellett jönniük. És igen bátran vannak, hogy nem rejtették el a legényt.

Néma komorsággal egy kisebb mélyedésbe fektették a holttestet, köveket hordtak fölé. Tege rá is olvasott. Hátha megnyugtatja az árnyéklelkét, és az nem fog utánuk szegődni, hogy zaklassa és gyötörje őket. Nem tehettek mást. Elégetni nem volt a sziklák között fa. Átdobolni nem volt közük tudományos.

Nem időztek ezzel sokáig. A taljánok követték őket.

Talán már előttük jártak.

• • •

Előttük jártak valóban. A völgy, amiben Szalárd vezér nyomait követték, szélesedni és zöldülni kezdett. A kopár, fűvel és csenevész bokrokkal borított hegyoldalakon fenyőfák kapaszkodtak, lassan erdővé álltak össze. A mindenfelé ágazó vízerek széles, csobogó patakot formáltak, ami egybefonódott a hol jobbján, hol balján kígyózó utas résszel; patak medre tán az egész völgy, ha nagy vízzel telik meg.

Szemes és Ős ugratott előre éppen, mikor meglátták a taljánokat, vagy bárkik legyenek. Nem az ő hadukkal jártak, annyi bizonyos volt.

– Lezárták a járást erősen! – mondta Szemes, amikor visszaugrattak. – Kétszázadnyian is vannak.

– Többen is – tette hozzá Ős.

– Fákat döntöttek az útra és köveket görgettek, hogy támasszák a sáncot! Sok gyalogember, hosszú lándzsákkal!

– Felénk áll a sánc? – kérdezte Tege tízfő.

– A hátukban vagyunk.

– A másik irányt figyelik erősen.

Tege figyelte az utat azóta, hogy maguk mögött hagyták a taljánok gazdag mezőit, és ezekbe a fene ette hegyekbe kapaszkodtak fel. Jobban ismerte a hegyeket, mint szerette volna. Süldő fiúként vonult át Árpád nagyúrral a nagy pusztáról a havasokon át a napnyugati úrságba. Keszi megfogyatkozott törzse ott nemzetségekre szakadt, ők végül a Duna nagy folyó kanyarulatánál leltek szállásra. Ott is sok hegy nőtt ki a földből, bár nem olyan magasak, mint ezek itt, körülöttük. Hadban is járt többször, nyémecre, taljánra, morvákra, ott is mindig köveket rúgott a lova patája fűszálak helyett. Érezte, hogy milyen gyorsan járja egy tized vagy akár egy nagy had ezeket az úttalan utakat, vizek medreit. Tudta, hogy Szalárd hada nem lehet messze tőlük. Számított rá, hogy nemsokára utolérik őket, a had végét vigyázó Boda százfő lövőit.

Valahol ott kell legyenek a taljánok rögtönzött sánca mögött.

– Hogy kerültek ide taljánok? – kérdezte Kosd. Ide-oda fordította a lovát, a lövő nyugtalansága a hátasára is ráragadt. – Mellettünk nem mentek át!

– Nem hát – morogta Tege. – Tán nem taljánok ezek. Tán a havasokon túli frankok már.

Szemes behúzta a nyakát. Nem látott még frankot, taljánt meg csak ebben a hadban először. Talján, nyémec, frank, egykutya mind, fürkész legyen a nyeregben, aki itt a hegyek között, messziről megmondja, ki melyik urat szolgálja.

– Lest vetettek a hadnak – állapodott meg végül Kosd.

– Hát – bólintott Tege. A méregzöld tűlevelekkel terhes fákat nézte a hegyoldalban. Megtelepedett a sötét az aljukban. Kisebb vágatok, horpadások szakadtak be közéjük, oda csak a madarak látnak be és Nap atya, ha nem takarja el az arcát. Oldalról vizek sietnek le, talán völgyek nyílnak a meredek ormok között. Azok a taljánok, frankok, vagy akárkik legyenek, meglapultak a fák tövében, a vízmosások, horpadások takarásában, míg Szalárd vezér nagy hada átvonult. A fürkészek nem másznak fel a hegyoldalba, hogy végigtúrják, ló nem jut fel oda. Ha pedig szemben valóban ott állt a havasokon túli király sok lándzsásával, és Szalárd beléjük akadt, a lesben állók lezúdultak mögéjük és elzárták az utat visszafelé.

Vagy így volt, vagy máshogy.

Tege tízfő érezte, hogy a lövők tekintete megállapodik rajta. A hegyek és a szürke ég szorította. A mögöttük vonuló taljánok napnyugtára ideérnek, ha a lovasaikat előre küldik, talán hamarabb. Előttük a sánc. Vasverő üllője és kalapácsa közé szorulnak hamar.

Vagy már odaszorultak.

Tege érezte, hogy a lövők tekintete megállapodik rajta. Szíve mintha kihagyott volna egy-egy dobbanást, hogy utána kétszeres erővel verje magát a helyén. Felemelte a kezét és a mellkasára szorította, kis enyhet kapott az odabent vonagló nyugtalansága. Remélte, hogy a lövői azt gondolják, a nyakába kötött sárkányfogra szorított rá, amit atyjától kapott, a nagy pusztáról hozták, és tudomány volt benne, nemzetségük ereje.

Ő, Tege tízfő pedig a nemzetségük hangja most. Ugyan mivé lenne a Duna mellett megtelepedett keszi vér, ha hagyja odaveszni mind a tízüket itt a taljánok havas hegyei közé szorulva?

– Kosd, Tarsa! – bökött a két lövőre a lovaglóbotjával. – Visszaugrattok és figyelitek a taljánokat mögöttünk, ránk ne jöjjenek váratlanul!

Kosd szemén látta, hogy nem tetszik neki a dolog, maradt volna inkább talán, végül bólintott.

– Szavad legyen!

– Szemes, Ős! – mutatott a következő lövőkre. – Ti előreugrattok és azokat figyelitek! Ha nem ostobák, kiküldenek fürkészeket, vigyázzátok őket! Jeleztek, ha vészt hoznának!

Ők is elugrattak.

– Finta, te ránézel arra a horpaszra ott – mutatott balra, ahol az erdő íve megtört valami sziklás orom előtt. – Helyet fürkészel, ahol lovastól meghúzhatjuk magunkat! Rovás, te ugyanezt annál a vízmosásnál! Ketüd, te megnézed, mi felé tekeredik az kaptató! Térültök, fordultok!

Hamar magukra maradtak ők hárman, az öregebb lövők, Tege, Bátor és Nagyod. Nagyod a tizeddel maradt málhás mellett a talján lovat is vigyázta, fia zsákmányát. Hitvány nyereg volt rajta, nem ülte volna meg sokáig egy lövő sem szívesen, nem csoda, hogy a taljánokat nem viszik olyan messzire és kitartóan a hátasaik. A lovon hagyták a nyerget, arra jó, hogy ezt-azt rákössenek, ha befogják málhásnak. Hiába volt kissé termetesebb az állat, mint a tized nyergesei, látszott rajta, hogy gyengébb, kényesebb. Ha otthon lettek volna vele, tán próbára teszik, fedeztetik, hátha ad valamirevaló csikókat. De itt, a hegyek között…

Tege szívesen elcserélte volna akár a leghitványabb vezeték lovukra, ami Boda századánál maradt.

Ültek némán a nyeregben, és figyeltek, füleltek. Amilyen magasak a hegyek, olyan mély a csend köztük. Az idő mintha megállt volna: talán azóta vannak itt ezek a magas, messziről üvegnek tetsző havas hegyek, mióta Nap atya felhozatta a Végső Tenger mélyéről a földet.

Ketüd ért vissza legelőször.

– Megjártam a kaptatót! – kezdte. – Inkább leszálltam a lóról, hogy alá ne bucskázzunk… De járható.

– Hát hova visz? – kérdezte Tege.

– Át egy gerincen, ott a fák között – mutatta Ketüd. – Ott lentebb valami völgybe, ami igen kicsi, és víz folyik az alján. Napnyugat felé nyílik tovább. Magas hely, magas is marad.

– Hosszú völgy?

– Nem láttam a végét.

Jöttek vissza a többiek is. Kosdék látták a taljánok elővédjét, vagy talán csak az elővéd fürkészeit. Lovon jöttek, féltucatnyian se voltak, és igen félve léptettek, megtorpantak minden fuvallatra és forgatták a fejüket. Szemes és Ős a másik irányban sáncot rakott frankokat vagy akárkiket nézték, amíg nézhették. Végül azok kapukat nyitottak a sáncokon és átvonultak rajtuk: valami történik odaát. Nem úgy vonultak, mint akik csata rendjébe akarnak fordulni rögtön, hanem úgy, mint akik menetelnek. A hátukat figyelték, erős őrséget hagytak és kopjás lovasokat, akik közül pár megindult visszafelé. Talán a taljánokat keresték, akik a megszorult tizedet közelítették a másik oldalról.

– Poroszkálnak, de erre teszik magukat – állapította meg Szemes.

Finta és Rovás nem talált jó helyre ott, ahova Tege küldte őket.

Már nem csak a hegyek szorították őket.

– Szemes! – mutatott Tege végül a lövőre. – Mutasd az utat!

Léptettek, amíg lehetett, majd mikor az ösvénnyé lett vízmosás túl meredekké, keskennyé, kövessé vált ahhoz, hogy lövő módjára járják, leszálltak a nyeregből és úgy vezették a lovakat. A taljántól elragadott hátasnak nagyon nem tetszett a dolog. Először Szemes nyergese mögé kötötték vezeték ló módjára, azonban mikor másodszor is megrántotta őket és Szemes majdnem a meredélybe csúszott, Tege türelme a végére ért.

– Mit akarsz azzal a lóval? – csattant rá a lövőre. Nem emelte fel a hangját, rejtve jártak, fák, hegyhátak takarásában, a mély csöndbe burkolva. De éle volt így is a szavainak. Szemes nem állta a tekintetét, csak ujjai fehéredtek el, ahogy a kantárszárat szorította.

– Ott lent! – mutatta a sort záró Finta. – Ott vannak!

Tege nem látott semmit a maguk mögött hagyott szélesebb völgyben. A fény megszürkült körülöttük, messze is volt neki. A homályos foltok lehettek akár sziklák, akár lovasok, akár eltévedt hegyi patások.

– Mi van ott? – mordult fel.

– A kopjások a sánctól. Ott léptetnek.

– Megláttak?

– Tán nem.

Nem mozdultak. Ők ugyanolyan apró pontok az ellenség szemében. Talán apróbbak is, mert félig fák takarják őket, és mögöttük hasonló minden szín, mint amiben járnak. Nem gondolnak arra a lentiek, hogy itt fent fürkészekre lelhetnek. Főleg, ha nem mozognak.

A talján ló megint rántott egyet a kötőféken, horkantott, patájával nyugtalanul toppantott: öklömnyi szikladarab gurult le a meredélybe, magával sodorva több másikat.

– Sssh! Shh! – próbálta nyugtatni Szemes. Esetlenkedve fért hozzá, át kellett küzdenie magát saját lova mellett, amit csak a csikókora óta belevert fegyelem tartott nyugton a keskeny, meredek csapáson.

A talján ló újra horkantott.

– A nyüves… – szitkozódott Tege a szakállába. – Ármány adta ide ezt a…

– Sssh! Shh! Hóha!

– Tovább! – intett Tege. – Itt még meglátnak!

– Négyen, ha vannak… – mondta Finta. – Megkapjuk őket könnyen.

– Elég, ha egy megfut! Mozdulj!

Húzták tovább magukat. Szemes nyergesét Ős vette át, hogy a talján ló erős kézben maradjon. Arra figyelt valamennyire, de leginkább csak a saját rémületére. Mikor a csapás végre fordult egyet és egy kis lapos részre értek, a satnyuló fák valamennyire takarták őket lentről. Tege átadta Bátornak a lova kantárját, és odalépett Szemes elé.

– Itt bevégzed ezt a lovat! – közölte vele. – Vedd a késed!

– Zsákmányom ez… – nézett félre Szemes. Tudta ő is, amit tudnia kellett.

– Most! – közölte Tege tízfő. – Húst hasítunk belőle, amennyit tudunk. A taljánok kezére ad minket!

Szemes kelletlenül leoldotta a pányvát a hátasa nyergéről. A talján ló kicsit megnyugodott, hogy nem kellett a meredély szélén állnia. Ős kis marék árpát nyomot a szájába a zsákjából. Amíg a talján ló azt csócsálta, Szemes a lábaira hurkolta a pányvát.

– Fogjátok a száját! – szólt oda a társainak.

– Még megharap ez a dög… – mondta Finta.

– Dobjatok rá egy takarót hát! – sürgette őket Tege. – Igyekezzetek!

A málhásukról leakasztották a tartalék nemezlapot. Finta és Tarsa odaálltak a talján ló mellé a lappal. Összenéztek Szemessel. Az kelletlenül bólintott. Szemes elhúzta a kezét a ló szájától, megpaskolta a hókáját, majd ahogy hátralépett, Szemes teljes erőből megrántotta a gondosan meghurkolt pányvát. Ahogy a talján ló csüdjeit egymásnak rántotta a fonott kötél, hirtelen eldőlt, mint egy zsák. Rémülten fel akart nyihogni, azonban Finta és Tarsa már rajta voltak, rászorították a nemezlapot. Szemes előkapta a kését és felhasította a zsákmányolt lova nyakát. A felfakadó vörös vér beterítette a három lövőt, de most nem gondoltak vele. Szorították az állatot, amíg vége nem lett. Nem rugdalódzott sokáig.

Ahogy elengedték, Szemes dühösen toppantott.

– Engeszteld ki, hátha érti – mondta neki szelíden Tege. – Szabjatok le húst róla!

Nem hoztak sok élelmet magukkal, a málhás lóra inkább nyilakat kötöttek; nem indultak messzire a hadtól. Most ki tudja, meddig lesznek itt a hegyek közé szorulva.

A vérből felfogtak, amennyit tudtak, megosztoztak rajta, amíg meleg volt. Erővé vált bennük.

A dögre köveket hordtak, a barnává forduló vérfoltot úgy-ahogy elfedték, szétsöpörték. Ha valaki erre járna a nyomukban, akkor veszi észre, ha tudja, mit kell keresnie.

A hegyeken ülő felhők kezdtek vöröses színt ölteni, Nap atya nyugodni készült. A havas csúcsokról hamar a fénye helyére merészkedett a hideg.

– Tovább! – parancsolta Tege. – Megyünk, amíg látunk! Utána be kell vackolnunk éjszakára.

A hegyek elnyelték őket.

[1] Süv: sógor népies, régi elnevezése.