Mary Beard

TIZENKÉT CSÁSZÁR

A HATALOM KÉPEI
AZ ÓKORTÓL A MODERN VILÁGIG

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

I.  A CSÁSZÁR A SÉTÁNYON  BEVEZETÉS

Egy római császár és egy amerikai elnök

A koporsótól a portrékig

Teli a világ császárokkal

Ókori-és-modern

Császári kapcsolatok: Napóleontól és az anyjától az Utolsó vacsoráig

Suetonius és az ő tizenkét császára

Birodalmi perspektívák

II.  A TIZENKÉT CSÁSZÁR PROBLÉMÁJA: KI KICSODA?

„Ez Caesar!”

Julius Caesar és a szobrai

Mellette és ellene

Caesar „kinézete”

Az ütemterv

Caesar Augustus és a dinasztia művészete

Vitellius koponyája

III.  ÉRMÉK ÉS PORTRÉK, ÓKORIAK ÉS MODERNEK

Az érmék képbe kerülnek

Érmeportrék

Császárportrék

A rómaiak és mi

A reneszánsz és a rómaiak

IV.  A TIZENKÉT CSÁSZÁR, TÖBBÉ-KEVÉSBÉ

Ezüstcsászárok

A tökéletes sorozat?

Újrafelfedezések, elvarratlan szálak és folyamatban lévő munka

Császárok új ruhája, Rómától Oxfordig

Ezüstcsászárok újrarendezve

V.  A LEGHÍRESEBB CSÁSZÁROK

Szerencsés leletek?

A „Császárok terme”

Elvarratlan szálak, magyarázatok és a birodalom öröksége

Mantovából Londonba és Madridba

A másolás művészete

Az írás a falon

VI.  SZATÍRA, FELFORGATÁS ÉS MERÉNYLET

Császárok a lépcsőn

Mantegna császára

A Hampton Court kárpitba szőtt császárai

Lucanus a falikárpiton

Negatív reakciók

Birodalmi bűnök és birodalmi történelem

Vitellius 1847-ben

Gyilkosság

Néró halála

VII.  CAESAR FELESÉGÉRE MÉG A GYANÚ ÁRNYÉKA SE ESSEN

Agrippina és a hamvak

Nők és hatalom?

Szobrok, nagyok és kicsik

Anyák, matriarchák, áldozatok és szajhák

Az Agrippinák

A harmadik Agrippina

VIII.  UTÓSZÓ

Visszatekintés

A császárok manapság

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Irodalom

A képek forrásai

Impresszum

Hálával és köszönettel
az American Academy in Rome-nak

JULIUS–CLAUDIUS-DINASZTIA

Julius Caesar
„Diktátor”
i. e. 48–44

Meggyilkolták

Augustus
Uralkodott i. e. 31 – i. sz. 14

A szóbeszéd szerint felesége, Livia mérgezte meg (korábban Octavianusnak hívták)

Tiberius
Uralkodott i. sz. 14–37

A szóbeszéd szerint meggyilkolták

Caligula
Uralkodott i. sz. 37–41

(Hivatalosan Gaius volt a neve.)

Claudius
Uralkodott i. sz. 41–54

A szóbeszéd szerint felesége, Agrippina mérgezte meg

Néró
Uralkodott i. sz. 54–68

Öngyilkosságra kényszerítették

POLGÁRHÁBORÚ

Galba
Uralkodott i. sz. 68. június – 69. január

Meggyilkolták

Otho
Uralkodott i. sz. 69. január – április

Öngyilkosságra kényszerítették

Vitellius
Uralkodott i. sz. 69. április –  december

A népharag végzett vele

FLAVIUS-DINASZTIA (A „FLAVIUS” CSALÁDNÉVBŐL)

Vespasianus
Uralkodott i. sz. 69. december – 79

Ágyában érte a halál

Titus
Uralkodott i. sz. 79–81

A szóbeszéd szerint fivére, Domitianus mérgezte meg

Domitianus
Uralkodott i. sz. 81–96

Meggyilkolták

ELŐSZÓ

A római császárok mind a mai napig itt vannak velünk. Az ókori Róma városa immár csaknem két évezrede nem az egykori világbirodalom fővárosa, de még most is – legalábbis nyugaton – csaknem mindenki ismeri Julius Caesar vagy Néró nevét, néhányan még azt is tudják, hogy néztek ki. Arcuk nem csak a múzeumok polcairól vagy a galériák falairól néz le ránk, megjelennek filmekben, reklámokban és újságkarikatúrákban is. Nem kell sok (babérkoszorú, tóga, lant és egy kis tűz a háttérben), hogy egy karikaturista egy modern politikust Néróként ábrázoljon, amint „énekel Róma égése közben”, és a legtöbben érteni fogják a célzást. Az elmúlt, nagyjából ötszáz év során ezeket a császárokat – és néhányuk feleségét, anyját, fiait és leányait is – számtalanszor megörökítették festővásznon, falikárpiton, ezüstben, kerámiában, márványban és bronzban. Gyanítom, hogy a gépi sokszorosítás korszaka előtt a nyugati művészetben minden más emberi alaknál többször ábrázoltak római császárokat, kivéve Jézust, Szűz Máriát és egy maroknyi szentet. Caligula és Claudius neve folyamatosan visszhangzott évszázadokon és kontinenseken keresztül, míg Nagy Károlyé, V. Károlyé vagy VIII. Henriké nem. Hatásuk messze túlterjed a könyvtárak és az egyetemi előadótermek falain.

A legtöbb embernél bensőségesebb viszonyban voltam ezekkel az ókori uralkodókkal. Negyven éven át foglalkoztam velük a munkám során. Tanulmányoztam, mikor mit mondtak, a törvényalkotástól kezdve az általuk elsütött tréfákig. Elemeztem, min alapult hatalmuk, felfejtettem a trón utódlásának szabályait (vagy hiányát), és elég gyakran kritizáltam a tetteiket. Kámeákon és érméken tanulmányoztam az arcmásukat. Megtanítottam a diákjaimnak, hogy ismerjék meg, mit mesélnek róluk a római írók. A vad történeteket Tiberius császár bohóckodásairól Capri szigetén az úszómedencéjében, a Néró anyja iránti szenvedélyéről szóló pletykákat, vagy azt, hogy mit tett Domitianus a legyekkel (a tolla hegyére tűzte őket). Mindezek mélyen beágyazódtak a róluk szóló modern elképzelésekbe, és minden bizonnyal sok mindent elárulnak az ókori rómaiak félelmeiről és fantáziavilágáról. De – ahogy mondani szoktam azoknak, akik hajlamosak készpénznek venni a mendemondákat – nem feltétlenül „igazak” a szó szokványos értelmében. Foglalkozásomat tekintve ókortörténész vagyok, klasszika-filológus, tanár, szkeptikus és alkalmanként ünneprontó.

Korábbi könyveimhez képest azonban most változtatok a nézőpontomon: a császárok minket körülvevő, újkori ábrázolásaira összpontosítok, és felteszem a legalapvetőbb kérdéseket: hogyan és miért készültek. A reneszánsztól kezdve a művészek miért örökítik meg ilyen nagy számban és ilyen változatos módon ezeket az ókori személyiségeket? A vevők miért vásárolták meg őket pazar szobrok vagy olcsó érmék és nyomatok formájában? Mit jelentenek az újkori közönség számára a rég meghalt zsarnokok arcai, akiknek hírneve inkább az aljasságuk, nem pedig a hősiességük miatt maradt fenn?

Az ókori császárok nagyon fontos szerepet játszanak a következő fejezetekben, különösen az első „tizenkét császár”, ahogyan időnként nevezik őket – Julius Caesartól (i. e. 44-ben meggyilkolták) a legyeket kínzó Domitianusig (ő i. sz. 96-ban lett merénylet áldozata), Tiberiuson, Caligulán, Nérón és a többieken át (1. táblázat). Csaknem minden e könyvben tárgyalt modern kori műalkotás a rómaiak saját uralkodóikat megörökítő megjelenítéseivel és a császárok jó és rossz cselekedeteit bemutató, időnként túlzó ókori történetekkel összhangban készült. Ebben a könyvben azonban a császárok mellett egy sor modern művész is rivaldafénybe kerül: néhányan, mint Mantegna, Tiziano vagy Alma-Tadema, jól ismertek a nyugati kultúrkörben; mások ma már ismeretlen szőnyegszövők, bútorasztalosok, ezüstművesek, nyomdászok vagy agyagművesek, akik az említett császárok legmegdöbbentőbb és legnagyobb hatású ábrázolásait készítették. Valamennyien osztoznak a rivaldafényben egy sor reneszánsz kori humanistával, régiségkereskedővel, tudóssal és modern régésszel, akik munkájuk során – több-kevesebb sikerrel – igyekeztek azonosítani vagy rekonstruálni az ókori hatalmasságok képmásait. Még náluk is szélesebb azoknak a rétege (a restaurátoroktól az udvaroncokig), akiket lenyűgözött, feldühített, untatott vagy elgondolkoztatott, amit láttak. Más szóval, engem nemcsak a császárok vagy az őket újraalkotó művészek érdekelnek, hanem mi, többiek is, akik nézik őket.

Remélem, van pár meglepetés és néhány „extrém” művészettörténeti érdekesség a tarsolyomban. A császárokkal a legvalószínűtlenebb helyeken találkozhatunk csokoládéktól 16. századi tapétán át giccses 18. századi viaszmunkákig. Elgondolkodunk a szobrokon, amelyek keletkezési dátuma még ma is kérdéses; heves viták tárgya, hogy vajon ókori római vagy modern utánzatok, hamisítványok vagy másolatok, vagy kreatív reneszánsz tisztelgések a császárság intézménye előtt. Rávilágítunk, hogy miért azonosították, illetve cserélték össze folyamatosan az ókori római uralkodók képmásainak jelentős részét az évszázadok során: az egyik római császárt miért gondolták a másiknak, miért keverték össze a leányokat az anyákkal, nőalakokat miért értelmeztek férfiként vagy éppen fordítva. A fennmaradt másolatokból és más apró jelekből rekonstruáljuk a római császári arcképek 16. században elveszett sorozatát, amelyet mostanra csaknem teljesen elfelejtettek, de amely egykor annyira elterjedt volt, hogy egész Európában ez határozta meg az emberek császárokról alkotott elképzelését. Az a célom, hogy bemutassam, hogy ezeknek a római császároknak a képmásai – legyenek akár kényurak és zsarnokok – miért fontosak a mai napig a művészettörténetben.

Könyvem az A. W. Mellon Lectures művészettörténeti előadássorozatán alapul, amelyet 2011 tavaszán tartottam Washingtonban. Azóta új anyagokat tártam fel, új összefüggéseket ismertem fel, mélyebbre és messzebbre jutottam az esettanulmányaimban. De a könyv, miként az előadássorozat is, egy érdekes tárggyal kezdődik és végződik, amely egykor az előadásom színhelyétől, a National Gallery of Art előadótermétől egy kőhajításnyira állt. Nem egy császár portréjáról van szó, hanem egy hatalmas római márványkoporsóról vagy szarkofágról, amelyről azt hitték és hirdették néhányan, hogy egykor egy császár nyughelyéül szolgált.

I.

A CSÁSZÁR
A SÉTÁNYON

BEVEZETÉS

Egy római császár és egy amerikai elnök

Washingtonban, a National Mallon a Smithsonian múzeumok Művészeti és Ipari Épülete előtt sok éven át egy lenyűgöző márványszarkofág állt a füvön (1.1 kép). Libanonból került elő: az 1837-ben Bejrút külvárosában kiásott két szarkofág egyike volt. Pár évvel később Jesse D. Elliott kapitány, az Egyesült Államok haditengerészetének földközi-tengeri hajórajparancsnoka hozta az Egyesült Államokba. A hagyomány szerint az i. sz. 222 és 235 között uralkodó Severus Alexander római császár maradványait tartalmazta.{1}

Severus Alexander neve Händel pompás operája, az Alessandro Severo ellenére sem lett közismert. A zenemű a császár életének eseményein alapszik, aki a kora újkori Európában túlhájpolt hírneve szerint példás uralkodó, a művészetek pártfogója és az emberek jótevője volt (I. Károly angol királynak különösen hízelgett, ha hozzá hasonlították). Az addigra szándékosan sok etnikumú római elit szíriai születésű tagjaként tizenhárom éves korában került trónra, miután unokatestvérét, Heliogabalust meggyilkolták – akinek legendás túlkapásai még Caliguláéin és Néróéin is túltettek. Azt a lakomáját, ahol a vacsoravendégek rózsasziromhalmokba fulladtak, zseniálisan ábrázolta a 19. századi festő és az ókori Róma újrateremtője, Lawrence Alma-Tadema (6.23 kép). Alexander volt az addigi legfiatalabb római császár, és a nagyjából húsz fennmaradt ókori portréja (vagy amiről úgy gondoljuk, hogy az övé) egy álmodozó, már-már sebezhető ifjút ábrázol (1.2 kép). Erősen kétséges, hogy olyan példaértékű uralkodó volt-e, mint ahogyan a későbbi korok elképzelték. Mindenesetre az ókori írók viszonylag megbízhatónak látták, jórészt anyjának, Julia Mamaeának, „a trón mögött álló hatalomnak” köszönhetően, aki a Händel-operában – mint az a műfaj szabályaiból következik – a gonosz szerepét játszotta. Végül egy hadjárat során mindkettőjüket – anyát és fiát – meggyilkolták a fellázadt légionáriusok; abban azonban, hogy a katonák haragját Alexander pénzügyi takarékossága (vagy inkább zsugorisága), vagy a katonai képességek hiánya, esetleg Julia Mamaea befolyása váltotta ki – eltérnek a ránk maradt források.{2}

Mindez több mint egy évszázaddal a tizenkét császár után történt. Alexander azonban meglehetősen hasonlított rájuk, még a róla szóló szörnyű sztorik és híresztelések szerint is: ő is kissé túl közel állt az anyjához, túl sok hatalmat adott a katonáinak, rettenetes volt az elődje és brutálisan gyilkolták meg. A modern történészek a Julius Caesarral kezdődő hagyományos római uralkodók sorának utolsó tagjaként tartják számon; és egy 16. századi nyomatkészítő és kiadó gyorsan osztott-szorzott, és stratégiai kihagyásokkal sikeresen megduplázta a tizenkét uralkodót: az egymás után következő császárokat ábrázoló ábrán lazán a huszonnegyedik helyre tette Alexandert.{3} A meggyilkolása után gyökeresen más korszak következett. Katonai kalandorok több évtizedes uralma kezdődött, akik csak pár évig uralkodtak, néhányan alig tették be a lábukat Rómába, bár „római” császárok voltak. A római hatalom jellegének megváltozását látványosan jelképezi, hogy Alexander közvetlen utódjáról, Maximinusról, „a trákról”, aki három évig ült a trónon i. sz. 235 és 238 között, az a hír járta, hogy ő volt az első római császár, aki már írni-olvasni sem tudott.{4}

1.1 Az 1960-as évek végén látogatók a római szarkofág információs tábláját olvasgatják Washingtonban a Smithsonian National Mallon álló Művészeti és Ipari Épülete előtt: a „síremlék, amelybe Andrew Jackson NEM VOLT HAJLANDÓ eltemetkezni”.

1.2 Severus Alexander portrébüsztje a római császárokat felvonultató „Császárok termében” a római Musei Capitoliniben. Az egyes császárok portréit ritkán lehet minden kétséget kizáróan azonosítani, de a szobor szemén a bevésett pupillák, valamint a rövidre nyírt haj kidolgozása a 3. század elején készült szobrokra jellemző, és hihető egyezést mutat néhány, Alexandert ábrázoló érmén látható képmással.

A szarkofág története betekintést nyújt a római császárok modern és ókori ábrázolásainak fordulatos történetébe, a vitákba, az összecsapásokba és a kérdés politikai vetületeibe. Alexander neve sehol nem szerepel állítólagos koporsóján, amelyen más azonosító jel sem volt; de a „Julia Mamaea” név jól olvasható volt a másikon. Jesse Elliott úgy vélte, hogy a felirat csaknem megkérdőjelezhetetlen kapcsolatot teremt az általa megszerzett két koporsó között, és bizonyítja, hogy a szerencsétlenül járt fiatal császáré és az édesanyjáé. Együtt ölték meg őket, és aztán császári pompával bizonyára egymás mellé temették Alexander szülőhelyétől nem messze, a mai Libanon területén. Legalábbis Elliott ezzel áltatta magát.

Tévedett. A kétkedők nemsokára rámutattak, hogy a merénylet feltehetően Bejrúttól háromezer kilométerrel távolabb, Németországban vagy Britannia területén történt (ez a földrajzi kapcsolat tetszett meg I. Károlynak, még ha a császár meggyilkolása nem is); és egyébként is az egyik ókori író azt állította, hogy a császár holttestét Rómába vitték eltemetni.{5} Ráadásul a felirat szerint az a „Julia Mamaea”, akinek emléket állított, harmincéves korában halt meg, így elképzelhetetlen volt, hogy Alexander anyja legyen – hacsak nem, ahogyan Elliott egyik fiatal tisztje később csípősen megjegyezte, a hölgy „hároméves korában szülte a fiát, ami, hogy mást ne mondjak, felettébb szokatlan”. A nő, aki egykor a koporsót elfoglalta, feltehetőleg egyike volt a Római Birodalom számos, ugyanazt a nevet viselő lakójának.{6}

Ráadásul a vitákban részt vevők egyike sem jött rá, hogy még legalább egy rivális jelöltje volt a császári pár temetkezési helyének; vagy ha fel is merült bennük, nem adtak neki hangot. Egy több mint hatezer kilométerre a római Musei Capitoliniben lévő díszes márványszarkofág – amit egy figyelemre méltó metszeten örökített meg Piranesi, és közismert volt a 18. és a 19. századi lelkes turisták körében – valószínűleg Alexander és Julia Mamaea közös szarkofágja lehetett: a fedelén együtt hevertek császári pompában (1.3 kép). Még a kéküveg „portlandi vázával” is kapcsolatba hozták őket, amely most a British Museum nagy becsben tartott darabja – művészi fehérkámea-díszítéséről, illetve arról híres, hogy 1845-ben egy részeg látogató megpróbálta megrongálni. Amennyiben igaz a történet (nagy „ha”), hogy ezt a vázát a 16. században valóban a szarkofágban találták, akkor talán ez lehetett a császár hamvainak eredeti tárolóedénye (bár kissé furcsa egy apró urna hamut beletenni egy nyilvánvalóan érintetlen, hamvasztatlan holttest számára tervezett, hatalmas koporsóba). Ebben az esetben a Róma melletti temetkezési hely jobban beleillik a történelmi bizonyítékok némelyikének sorába. De általánosságban, ahogy a lelkiismeretesebb 19. századi útikönyvek elismerték, a szarkofág azonosítása a vágyálom és a fantázia kombinációja volt.{7}

Elliott szarkofágjai körül tovább gyűrűztek a Severus Alexanderrel és anyjával kapcsolatos alaptalan spekulációk, ami leginkább a zsákmány Amerikába érkezése utáni különös és kissé hátborzongató történetüknek köszönhető. Elliott ugyanis nem egy múzeumnak akarta felajánlani őket. A „Julia Mamaea” feliratú koporsót a philadelphiai filantróp, Stephen Girard végső nyughelyeként szerette volna újrahasznosítani: de mivel ő már régen meghalt és másutt volt eltemetve, a szarkofág a Girard College gyűjteményébe került, majd 1955-ben kölcsönadták a Bryn Mawr College-nak: még most is ott áll a kerengőben. Elliott, miután sikertelenül megpróbálta Alexander szarkofágját James Smithson (egy angol arisztokrata törvénytelen gyermeke, tudós, valamint a Smithsonian Intézet alapítója és fő támogatója) maradványainak nyughelyéül újrahasznosítani, 1845-ben a szabadalmi hivatalban, a Patent Office-ben székelő National Institute-nak, az amerikai emlékek egyik nagyobb gyűjteményének adta, abban a „buzgó reményben”, hogy rövidesen ebben nyugszik majd „minden, ami a hazafi és hős Andrew Jacksonból halandó”.

{1} Sok, a szerzeményezéssel kapcsolatos részlet (többek között a pontos dátum és hogyan, kitől származnak a tárgyak) a legjobb esetben is megbízhatatlan: Stevenson: An Ancient Sarcophagus; Warren: More Odd Byways, 255–261; Washburn: A Roman Sarcophagus. Elliott ellentmondásos karrierjét védelmezi, in: Elliott: Address (ahol néhány részlettel szolgál a szarkofágokról, Appendix, 58–59). Modern régészeti elemzés: Ward-Perkins: Four Roman Garland Sarcophagi.

{2} Modern összefoglalás a birodalomról: Ando: Imperial Rome, 68–75; Kulikowski: Triumph of Empire, 108–111; Rowan: Under Divine Auspices, 219–241 (az érmékkel a középpontban). I. Károly: Peacock: Image of Charles I, különösen 62–69. A portrék áttekintése: Wood: Roman Portrait Sculpture, 56–58, 124–125. A gyilkosság különböző motívumai: Héródianos: A Római Birodalom, 6, 9; Historia Augusta, Alexander Severus 59–68; Zónarasz, 12, 15.

{3} Lafrery: Effigies viginti quatuor; Lafrery (vagy Lafreri) kiadóként, lásd Parshall: Antonio Lafreri: Speculum, különösen 3–8. Alexander nem egykönnyen szabadul a 24-es számtól 24; például feltűnik Tytler 19. századi Elements of General History című művében is (612).

{4} Maximinus kegyetlensége: Héródianosz: A Római Birodalom, 6, 8 és 7, 1; Historia Augusta, A két Maximinus 342–364; Aurelius Victor: On the Emperors (De Caesaribus) 25 (írástudatlansága). Kulikowski: Triumph of Empire 111–112 átlát ezeknek az uralkodóknak az ókori dicsőítésén.

{5} Historia Augusta, Alexander Severus 63.

{6} Harwood: Some Account of the Sarcophagus, 385; csaknem harminc évre tekint vissza, míg Elliott alatt szolgált, a szerző – addigra már ellentengernagy – módszeresen feltárja a szarkofágok és a császári pár kapcsolatának ügyét (bár a latin„Julia Mamaea” felirat kifog rajta).

{7} Ennek a történetnek minden eleme vita tárgyát képezte: vajon a Rómán kívül elhelyezkedő sírkomplexumnak köze volt-e Severus Alexanderhez, vajon a szarkofág a Capitoliumon a császáré és az anyjáé, és vajon a portlandi vázát ott találták-e meg. Az ezzel kapcsolatos viták: Stuart Jones: British School at Rome és de Grummond (szerk.): Encyclopaedia, 919–922. Kevésbé szkeptikusan, az eredmények teljes dokumentációjával: Painter–Whitehouse: Discovery. Az 1840-es évek közepére a nevesebb útikönyvek már figyelmeztették az olvasót, hogy ne kösse a szarkofágot Alexanderhez és az anyjához: „ezt az elképzelést a modern szakemberek elvetették” – írja 1843-ban Murray: Handbook for Travellers. A portlandi váza teljes története: https://www.britishmuseum.org/research/collection_online/collection_object_details.aspx?objectId =466190&partId=1.