TÓTH ISTVÁN GÁBOR

A BIRSALMA ÍZE

Könyv Guru

Budapest, 2022

Tartalomjegyzék

1. A kiképzés

2. A szakmai gyakorlatok

3. Munkák, látogatók, vizsgák

4. Az adóház

5. A laktanyai hétköznapok

6. A beilleszkedés

7. Nyomdai munkálatok és kilovaglások

8. A kártya

9. A színház

10. Pingpong, főnök, Taki

11. Helyben járás

12. Egy kapcsolat emlékei

13. Eltávozás

14. Váratlan találkozás

15. Dobozok díszes kivitelben

16. Kiűzetés és befogadás

17. A négyek szövegsége és a bojkott

18. A vendégjáték és egy látogató

19. Karácsonyi kirándulás

20. Szilveszteri szolgálat

21. Taki és Józsi

22. Kalandozás és tetvészkedés

23. Hétvége a hadosztály körül

24. A katonai verseny

25. Ünnepi őrség

26. Otthon az otthontalanságban

27. A nagymama

28. Feri, Godó és Balázs

29. Az utolsó hetek és Eszter

30. A végjáték

1. A KIKÉPZÉS

A hetvenes évek második felében egy nyári délutánon húsz–huszonöt frissen nyírt kiskatona szállt le D.–ben a vonatról. A katonák idegenül lépkedtek a többiekkel együtt, hiszen senki sem ismerte a másikat. Próbálták egymást szemrevételezni, de az uniformis, mint valami sűrű háló, jól álcázta az egyenruhába bújtatott egyedeket. A járókelők nyüzsgése is távolinak tűnt, noha néhány nappal ezelőtt még ők is ilyen egykedvűen élték mindennapjaikat. Azóta nagyot fordult velük a világ, és kizökkentette őket megszokott életükből. Tétován bandukoltak a külvárosi utcákon a bizonytalan jövő felé. Tűző napsütésben haladtak – még egyáltalán nem katonásan – egy parkon keresztül a kaszárnya felé, a minden mindegy hínárjában, torkukban az ismeretlentől való félelem légszomjával. Csak kibírni, csak túlélni, ha lehetséges.

Miután beértek a laktanyába, leendő szakmai kiképzésüknek megfelelően elhelyezték őket a század körleteiben. Az üresen álló ágyak közül az újoncok szabadon választhattak maguknak. Azután megkapták a nyári gyakorlót és a fehérneműt az ágyhuzatokkal együtt. Az érkezők kimenő ruházatukat kis szekrényükbe pakolták. Ezután az ágyazás következett. Még nem tudták, hogy másnap szétdúlva találják az ágyukat a reggeli után. Vasárnap lévén, egész délelőtt gyakorolták az ágyazás tudományát, ennek lényege a sarkok geometriája és a fekvőhely egyenletessége volt. Délután felmosták a folyosót, enyhe szidalmazás és mértéktartó kiabálás mellett. Az újoncok egymáshoz csak odavetett félszavakkal szóltak. Még nem tudták, hogy ki miféle szerzet, hiába mutatkoztak be néhányan. Csak később volt értelme a másikhoz szólni, amikor az ágyhoz tudták társítani a személyt. Gondolataik helyzetük kilátástalan útvesztőjében bolyongtak.

Hétfőn beindult a nagyüzem. Reggelire az ebédlőbe betódult vagy százötven újonc: négy szakasz egyenruhába bújt szörnyeteg, egyazon század kötelékében. Reggeli után mindenkit kivezényeltek az ajtó elé, s egy hadnagy vezetésével a tisztesek ellenőrzést tartottak a szobákban. A bevetett ágyak többségét szétkapták, mint foxi a lábtörlőt. Egy ideig az ágyak bevetésének gyakorlása folyt. Később csupán az ágyak elé állították őket. Aznap megkezdődött – századnyi kötelékben – az alakizás. Meneteltek az udvaron, a sportpályán és az aszfaltúton egyaránt. A század a legmagasabb katonáktól a legalacsonyabbakig volt felállítva, menetoszlop alakzatban. Akik többször eltévesztették a lépésütemet, a sor végére kerültek, hogy a többieket ne késztessék lépéstévesztésre. Az alakizás végén több kétballábas újonc botladozott a század utolsó soraiban. A látvány kívülről mókásnak hatott, de a sok megállás és ordítozás felejthetetlenné tette az élményt. Alig meneteltek folyamatosan, máris megálltak, mint az egyenletesen húzni képtelen, rossz lovak.

Egymás számára ismeretlen egyenruhások kóvályogtak a folyosókon, a kantinban, az alaki kiképzésen és a hálókban. A napi beosztás pontosan kijelölte az elvégzendő feladatokat, így csak estefelé érkeztek a hálókba az újoncok. A köd foszladozni kezdett, a szemek már felismertek néhány arcot a szobában. Először a szomszédos ágyakon lévőket ismerték fel. A szobatársak többsége a környékbeli bevonulókból állt, akik hamar kiszúrták az „idegeneket”, s kissé csipkézni kezdték őket. A többiekkel éreztették, hogy ők itthon vannak, és mintha örömmel fogadták volna a bevonulásukat, hiszen csak katonaviselt ember lehet érett férfi. Ők még igen messze álltak ettől az állapottól, de nagyon igyekeztek. Jó úton jártak, hiszen az elvárásokat, az elöljárói parancsokat kételyek nélkül teljesítették. A sok rokonlélek társaságában egyikük sem szaladt a falnak. Akik másképpen viselkedtek, azok voltak az idegenek. Akadtak néhányan. Nem éppen gyorsan, inkább megfontoltan közeledtek társas magányukból a többi pária felé. Mintha egyszerre indultak volna el egymás irányába. A szoba átellenes irányában Torkos és Karcsi között kialakult egyfajta párbeszéd, a másik oldalon pedig Murai Pityu és Vadas között. Karcsi egyszer átszólt Vadasék felé, és aznap már egy asztalnál ebédeltek.

Karcsi volt a legérettebb közülük. Kispesti vagány volt, a helyi zöldséges lányát vette el, az apósával együtt árult. Kora kamaszkorától sűrű éjszakai életet élt. Napjait kártyázással töltötte. A hamiskártyázást sem vetette meg, sőt művészi fokon művelte, hiszen ebből élt. Nősülése után legtöbbször ő járt a nagybani piacra éjjelente, hogy megvegye a zöldségeket, miközben egy piac melletti lebujban továbbra is verte a blattot rendületlenül. Az ebből a tevékenységéből származó haszon volt a fizetéskiegészítése. Néha azonban beütött a balszerencse. Ritkán veszített, de akkor sokat. Olyankor apósa rendszerint kisegítette. Ezeket az összegeket mindig megadta. Mint mondta, „tisztán kell tartani a viszonyokat”.

Torkos Pisti csepeli nehézfiú volt. A csepeli gyárban volt vasércöntő fémmunkás. Már a nézése is tiszteletet parancsoló volt. Duzzadó izmai és kiállása azt sugallta, hogy nem ijed meg a saját árnyékától, de még a többiekétől sem. Hallgatag, befelé mosolygó fiú volt. Sohasem emelte fel a hangját, anélkül is kellő tekintélye volt.

Murai Pityu – mindenki a teljes nevén hívta a körletben –, aki Balaton–felvidéki fiú volt, enyhe túlsúllyal, kissé mackósan mozgott, és Vadas ágya fölött aludt. Lényét áthatotta valami naivitás, az élethez való hozzáállás idegensége. Nem sokat tépelődött és zúgolódott a sorsán, a helyzeteire kész válaszokat adott. A válaszok igen egyszerűek voltak: ezt ismerem, tehát szeretem; ezt nem ismerem, tehát nem szerethetem. Világképét együttlétük hónapjai alatt is megőrizte, az automatizmusa megóvta őt a mélyebb elemzésektől, az új felismerésektől. Murai Pityunál a föld gömbölyűségébe és a világ rendjébe vetett hit érintetlenül működött.

A kiképzés második hetében megkezdődtek az erőnléti gyakorlatok a laktanya akadálypályáin. A pályákon versenyszerűen futottak, párhuzamosan egymás mellett: a tűzakadályon, a gerendákon, a tűzfalon és a fából készült egyéb akadályokon keresztül. A tűz nem égett az előkészítő gyakorlatokon, de nehezékként szimatszatyorral (benne a gázálarccal), a tártáskával (öt üres tárral) vergődtek át az egyes akadályokon. Levezetésképpen pedig öt–hat kilométernyi aszfaltfutást kapott jutalomként a század. A befutás sorrendjében mindenki megkapta helyezési számát. A futásnál már senki sem ösztökélte őket nagyobb iramra, mindenki úgy futott, ahogyan akart vagy tudott.

Talán a második alkalommal kezdődött a laktanyafutás, amikor egy ismeretlen katona magához szólította Vadast. Mindössze annyit közölt, hogy a szakaszvezetője hívatja a könyvtárba. A katonaság röpke két hete után Vadas tisztában volt vele, hogy egy újonc katonát nem azért szokás sürgősen hívatni, hogy dicséretben részesítsék: valószínűbbnek tartotta, hogy valami rossz fát tett a tűzre, ha megkülönböztetett figyelemben részesítik. Magába mélyedve ment a katona után. Az ajtóban megállt, a frissen tanult módon tisztelgett, és engedélyt kért a bent tartózkodásra. A könyvtárban több sorállományú tisztest látott.

– Én hívattalak, szevasz – mondta az egyikük, és a kezét nyújtotta.

Vadassal forgott a világ. Azt gondolta, hogy valami tréfa az egész: a jókedv, a bizalom és a tegeződés. Hiszen a seregben minden a tekintélyről és a távolságtartásról szól. A szakaszvezető az ablak elé hívta, ahonnan a laktanyaudvar nagy része belátható volt: jól látszottak a bújócskát játszó katonák az egyik épület hátsó fertályában.

– Nem jobb innen nézni ezt a bohóckodást, mint magadból bohócot csinálni? – kérdezte.

– Én szeretek futni – válaszolt Vadas kitérően. A beszélgetést inkább kihallgatásnak gondolta, bármennyire is barátinak volt mondható, hiszen még mindig nem tudta, hogy miért is hívatták.

– Nem jobb itt beszélgetni, könyvet vagy újságot olvasni, mint a fészer mögött bujkálni? – kérdezte ismét a szakaszvezető.

– Elismerem, hogy jobb, de itt mi lenne a dolgom? – kérdezte Vadas.

– A célban te fogod osztogatni a sorszámokat. Addig pedig szabad foglalkozás van. Legközelebb már az elején feljöhetsz, ha úgy gondolod. – Átnyújtotta a befutási sorszámokat Vadasnak, és civilként búcsúzott. – Viszlát.

Lassan közeledett a katonai eskütétel ideje, már megtanultak századnyi kötelékben – úgy–ahogy – vezényszóra menetelni, kilépni, fordulni és katonásan megállni. A menetelést naponta gyakorolták. Az ebédlőhöz századonként vonultak fel, és néhány percnyi helyben járás után soronként masíroztak az ebédlőbe, ott mindenki magához vett egy műanyag tálcát, ebédjükkel az ismerőseik közelébe ültek, és farkasok módjára falatozni kezdtek kincstári étkészletükkel. Az étel minőségéről alig esett szó, mert mindig éhesek voltak. Az egész napos elfoglaltság közben gondolkodásra is alig jutott idő. Egyre inkább kezdtek egymásra hasonlítani a nagy, közös egyenruhabúra alatt.

Vadas próbálta megfejteni, hogy miért éppen őt hívták a könyvtárba. Aznap este már kezdett derengeni valami a fejében. Munkaidejük befejeztével a tisztesek felsorakoztatták őket az udvaron, és mindenkinek a kezébe nyomtak egy–egy seprűt és egy kislapátot. Énekszóval vonultak a laktanya aszfaltútján, majd megállították őket a tiszti székház előtt. A tisztesek mindenkinek megmutatták a számára kijelölt takarítási körletet. Négy lepecsételt szoba is volt a legfelső emeleten.

Az egyiket Vadas kapta. Amikor benyitott a fő–főparancsnok irodájába, komoly személyzetet talált ott a tisztesek csapatából. A szakaszvezető a süppedő fotelban elnyúlva nyugtatta lábait a főparancsnoki asztalon. Vadas kissé megszeppent a népes társaságtól. Becsukta maga mögött, az ajtót és megkérdezte, hogy mi a dolga. Annyit válaszoltak, hogy semmi. A szakaszvezető bemutatta a többieknek. Mindenki ült vagy feküdt szerteszét, többen dohányoztak. Vadas észrevett néhány elnyomott cigarettacsikket a hamutartóban.

– Mielőtt felsöprök, ezeket is kitakarítom. Hová vigyem a szemetet? – kérdezte, mert nehezére esett a tétlenség. Végtére is, közvetlen elöljáróival volt együtt.

– Sehová sem kell vinni semmit – mondta a szakaszvezető. – Minden reggel takarítónők érkeznek, és rendet tesznek a pecséttel ellátott szobákban. Te pedig azt csinálsz, amit akarsz, akár itt vagyunk, akár nem. Ezt az információt nem kell közkinccsé tenni. Ez lesz a mi homokozónk. Ebben a rothadó seregben fel kell ismernünk a lehetőségeinket, hogy a körülményekhez képest valamennyire jól érezhessük magunkat. Téged azért választottunk, mert képesnek tartunk, hogy felismered jól felfogott érdekeidet, és képes leszel velünk együttműködni. Mi szeretjük az antikatonákat, akiknek tele van a tökük a katonasággal mint értelmetlen bohóckodással.

A jelenlevők mind hasonlóképpen vélekednek erről. Belső száműzetésben élnek, és jól utánozzák a nagy egésszel való együttműködést, miközben alig várják, hogy leszereljenek.

– Ebben a szobában nem viselkedünk – folytatta a szakaszvezető –, hogy „igenis, parancsnok elvtárs” és „értettem, parancsnok elvtárs”, és nincsenek egyéb baromságok sem. Ha átjövünk ide, és a többieket már ellenőriztük, bevesszük magunkat ebbe a szobába, és egy órácskára szabadságoljuk magunkat.

Az öregek nagy nevetések közepette sztoriztak Vadasnak, a kopasznak, akit láthatólag befogadtak maguk közé. A két héttel azelőtti bevonulása óta Vadas igyekezett felvenni a közömbösség álarcát. A közömbösség nőtt benne, mint valami belső szőrzet, amely megvéd a nem kívánt tekintetektől. Aznap este azonban újból megcsapta a nyílt beszéd és a gondolkodás gyönyörűsége, mint valami titokzatos váltóáram.

A bevonulás harmadik hetében a szobatársak már megszokták egymást, és kiismerték környezetüket. A Torkos–Karcsi–Murai–Vadas négyes kezdetben keveset beszélt egymással, de fokozottan figyeltek a körülöttük nyüzsgő szobatársaikra. Közülük Karcsi volt a lázadó, ő szólt be először a többieknek, néha a szobaparancsnokoknak is. Nehezen tűrte a bezártságot, otthon az asszony és alig féléves kislánya várta. Viselkedése bántó volt, de a többiek részéről a válasz elmaradt. Amikor Vadas felhívta a figyelmét túlságosan rámenős stílusára, hogy sértegetéseit a sunyi pofák alattomosan megtorolhatják, csak mosolygós magabiztossággal, izmait megfeszítve mondta:

– Nem félek senkitől, mert nálam van a karhatalom. Inkább hagyjam, hogy megtörjenek? Küzdeni fogok, ahogyan egész eddigi életemben.

Torkos csak mosolygott magában Karcsi szavai hallatán. Az ő fegyvere a megjelenése volt. Lerítt róla, hogy bármikor a falhoz kenhetne bárkit. Inkább csak figyelte a fejleményeket, és ritkán fűzött hozzájuk magyarázatot. Négyesük egyre többet beszélgetett: az ebédlőben, a hálóban és menet közben.

Az egyik reggel személyre szabottan kiosztották a fegyvereket (Kalasnyikov–762–eseket). Az újoncok aláírásukkal igazolták az átvételt. Másnap kora reggel elindultak teljes menetfelszereléssel (szimatszatyor, tártáska, fegyver), feszes lépéstartással és énekszóval. A kiképzés alatt kénytelenek voltak megtanulni néhány bárgyú katonanótát. Ezek a katonaélet gyönyörűségéről szóltak, és roppant hamisan hangzottak, amint vonultak a település szélső házai között. Az asszonyok kötényükkel törölgették a szemüket, a férfiak pedig mélységes komolysággal levették kalapjukat. Az utcabeli gyerekek örömtáncot járva élvezték a vonulásukat, mint valami ünnepi eseményt.

Amikor elhagyták a döngölt, viszonylag kémény utat, a földes úton a menetelés jóval nehezebbnek bizonyult. Az előző éjszaka esett, a földút néhol vizes volt, a lejtők aljában állt a víz. Gyorsan melegedett az idő, és egyre nehezebbnek bizonyult a menetfelszerelés. Különösen az idomtalan gépfegyver himbálódzott nagy kilengésekkel a hátukon. Néhányan zúgolódni kezdtek, hogy pihenjenek már egy kicsit. A tisztesek velük meneteltek. A tisztek terepjárói egyre–másra előzték meg a századot. Az egyik lejtő aljában térdig gázoltak a csapadékvízben, néhányuknak a fegyvere is vizes lett. Amikor kikászálódtak a vízből, sokan nevettek, ahogy csapzott társaikra néztek.

De nem mindenki vette fel aznap a humor szemüvegét. A kezdeti zúgolódás erősödött, de a századot vezető tisztes kezdetben a füle botját sem mozdította, inkább élvezte, hogy ezeket a puhányokat most móresre tanítja. A kötélhúzás addig tartott, amíg valaki disznónak merte nevezni. Hirtelen álljt parancsolt, és megkérdezte, hogy ki szólt. Karcsi komótosan kisétált. A tisztes szó nélkül nézte egy ideig, majd feküdj! vezényszóra megkúsztatta a lejtőn. A lejtő aljában már süppedt a sár. A tisztes mögötte haladt, és utasította, hogy tapadjon szorosan a földhöz, hogy a kiálló fenekét ne láthassa meg az ellenséges haderő.

Egy idő után a felállította Karcsit, és a megbomlott fegyelmű századhoz küldte, hogy álljon a helyére. Torkos és Vadas megkérdezték, hogy mit lépjenek, de Karcsi nem válaszolt. Ruhája nehéz lehetett a dagonyázástól, az arca sápadtnak tűnt, a szeme pedig mintha szikrát szórt volna. Az esetnek nem lett folytatása. Karcsit ismerve, a nyugalma fenyegetőnek hatott.

Ezután már csendben haladtak, énekszó nélkül, erőltetett menetben. Mire elérték a lőteret, dél volt. Az eső felszáradt, a lőtér talaját száraz por borította. Az első húsz katonát vonalba állították, és kiosztottak fejenként három vaktöltényt. A töltés után a céltábla alsó szélének közepére volt ajánlatos célozni, fekvő helyzetből. Az első lövésektől majdnem megsüketültek. A vaktöltény jóval nagyobbat szól, mint az éles töltény.

Ebédre mindenki kapott egy szendvicset, utána a laktanya felé vették az irányt. Késő délután a század felsorakozott levélosztásra, azután századkötelékben vacsorázni mentek, majd lapátokat és söprűket ragadva elindultak a tiszti irodák felé. Vadas benyitott a fő–főnök üres irodájába, és levetette magát egy kényelmes fotelbe. Az újságtartóban volt néhány folyóirat, de egyetlen könyvet sem látott a szobában. Még katonai könyveket sem. Tán azokat is a trezorban őrzik, mint a fegyvereket? A civil életről gondolkodott, amely alig száz méterre zsibongott a kerítés túloldalán, mégis mérhetetlenül messzire az időben. Már–már alvásra vette a figurát, amikor két tisztes benyitott. A tegeződés már fel sem tűnt neki. Mintha együtt húztak volna a surranót.

– Hogyan teltek az első hetek? – kérdezte az egyik tisztes.

– A rosszat leszámítva jól – felelte Vadas, mert jól tudta, hogy felesleges a panaszkodás. A seregben nincs panaszóra, csak parancsszó.

– És mi a rossz?

– Hogy itt vagyok. Akaratom ellenére vagyok itt, de beleegyeztem. Most kénytelen vagyok viselni ennek a döntésnek a következményeit. Most itt ülünk a tábornok szobájában, aki sikeres katona, a pozitív minta, miközben érdekelt az ellenségkép folyamatos fenntartásában. A hadsereget az ellenségkép élteti és táplálja, hogy korlátlan hatalmát a jövő nemzedékeibe plántálja.

– Te aztán jól benne vagy az ingoványban – mondta az egyik tisztes.

Egy másik hozzátette:

– Veled is jól bevásároltunk.

A máskor hallgatag tisztes is beleszólt a beszélgetésbe.

– Tudod, a hadsereg olyan, mint a birsalma: nem csupán kemény, de rettenetes ízű.

A bent töltött harmadik héten szinte rutinná váltak a mindennapi tevékenységek. Egy–egy váratlan dolog azért ki–kilendítette az újoncokat a megszokott kerékvágásból. Az egyik este a körletfolyosó takarításakor egy tizedes – unalmában vagy szórakozásból – addig mosatta a folyosót, amíg szavai szerint kockás nem lett. Később már csak három katona munkájával volt elégedetlen, de a folyosó visszhangzott az üvöltésétől. Ráripakodott az egyik félszegen álló katonára, amint az felmosóronggyal a kezében ácsorgott.

– Katona, hogy fogja a fókát a kezében? – kérdezte fenyegető hanghordozással.

Az újonc tétován az egyik lábáról a másikra állt, a válaszon töprengett. Egyszer csak kibökte:

– Tizedes elvtárs, jelentem, a farkánál.

Egy pillanattal később, mintha bomba robbant volna, hatalmas nevetés rázta meg a körletet. A tizedes rövid időn belül megszüntette az emberkínzást, és lelépett.

Az akadályfutás mellett különböző tornagyakorlatokat is kellett bemutatni az eskütétel előtt. Vadasnak egyáltalán nem ment a saslengés, összevissza ütötte magát a korláton. Murai Pityu látta az erőlködését, és tartott neki egy edzést. Még ő is tudott a korláton lengeni, pedig mindenféle sporttevékenység távol állt tőle. Oly könnyedén lengett a korláton, mintha hintázott volna. Elmagyarázta Vadasnak, hogy nem erőből, hanem ütemesen kell lengeni. Kisebb horzsolások után végre Vadassal is elindult a szekér. Alig akarta abbahagyni a lengést, mintha attól tartott volna, hogy legközelebb képtelen lesz megindulni. Félelme alaptalannak bizonyult, hiszen az ütemes ingamozgás a lengés kulcsa: ezt a tudást, ha nehezen is, de elsajátította.

A napok lassan teltek, de a kevés szabadidő kissé feledtette velük a bezártság érzetét. Inkább az esték tűntek reménytelennek, az elalvás előtti beszélgetések valamennyire feloldották a magány tompán lüktető fájdalmát, de a legjobb történetek sem tudták feledtetni a jelen valóságát. A harmadik héten a szakasz tagjaiban már érezhető volt a feszültség, a folyamatos egymásrautaltság és a bezártság okozta dühkitörések.

Karcsi kezdeti magabiztossága is közönybe és szótlansága fordult. Nagyon várta az eskütétel napját, és abban reménykedett, hogy mint házasember az első héten hazamehet. Kezdeti jó kedélye csupán akkor tért vissza, amikor civil dolgairól beszélt. Négyesben elhagyták a szobát, és általában a klubban beszélgettek. Az egyik alkalommal valahonnan szerzett egy pakli magyar kártyát, és különböző trükkökkel szórakoztatta a társaságot. A kártyapaklit boszorkányos ügyességgel keverte a szemük előtt, de egyetlen trükkjét sem tudták leleplezni. Murai Pityu szinte megbabonázva nézte ezt a varázslást, egyik ámulatból a másikba esett. Karcsi a játék közben átváltozott, a szeme ragyogott. Vadas úgy érezte, a szöveg színjáték a trükkökhöz, de nem tudta megmondani, Karcsi hogyan vezeti félre őket. Az egyik leghatásosabb trükkje volt, amikor a kártyakeverés után Karcsi mind a 32 lapot előre megnevezte. Az összes lapot memorizálni a lehetetlenséggel határos, bármennyire alibi művelet is a kártyakeverés. A trükk mindhármuk számára rejtély maradt, és távolabbra került, mint a lőtéri céltábla. Amikor ismétlést kértek, Karcsi azzal hárította el, hogy már nagyon elfáradt. Valóban fáradt volt.

A klub félhomályában mintha sötét árnyékok tűntek volna fel a hátuk mögött. Az ügyeletesre gyanakodtak, de csak a lámpa ingamozgását érzékelték a falon, miközben a háló felé osontak. Murai Pityu remegő hangon suttogta:

– Karcsi, ma éjjel aligha tudok majd elaludni.

Torkos és Vadas felnevetett, de a maguk véleményét is hallották Murai Pityu szavaiban.

Az eskü előtti napokban a század ismételten megtette a lőtérre vezető utat. Zokszó nélkül meneteltek a forróságban. Semmiféle váratlan esemény nem zavarta mag a hat–nyolc kilométeres gyaloglást. Az első húsz katona már fekvő pózban készült, amikor egy birkanyáj elérte a nyitott lőteret. A fekvő katonákat felállították az ég felé fordított fegyvereikkel. A kényszerszünet után minden kezdődhetett elölről. Meg kellett várni a por elültét, majd eldördültek az első lövések. A három lövésből legalább húsz kört kellett elérni, ellenkező esetben csak fegyver nélkül lehetett volna esküt tenni. Az első sor lövészete után két tiszt és néhány tiszthelyettes kiment a katonákkal együtt a céltáblákhoz, és ellenőrizték a találatokat. Ismétlésre nem került sor, Vadas azt gondolta, hogy majd a végén lesz pótlövészet. A tűző napon a céltáblák mintha megemelkedtek volna. Amikor a lőlapokat ellenőrizték, Vadas a sajátján mindössze egy hetes találatot látott. Nem volt valami felemelő élmény a hiányos lőlap előtt állni. Az egyik tiszt a céltáblájához ment, és ceruzájával két lyukat nyomott lőlapjára.

– Számolja meg, hogy mennyit lőtt összesen.

Vadas 21–et mondott.

– Ez kiváló – mondta, és beírta a 21–et a füzetébe. Vadas kissé elszégyellte magát, de már értette, hogy miért nincsen pótlövészet. Az így megmaradt lőszerekkel elszórakozhattak a tisztek, megengedték maguknak azt az élvezetet, hogy egymás között céllövőversenyt rendezzenek.

2. A SZAKMAI GYAKORLATOK

A seregben eltöltött negyedik hétvégén volt a katonai eskütétel. Kincstári kimenőben vonult a század egy közeli futballpályára. A pályát övező tribünökön már helyet foglaltak az esküre meghívott hozzátartozók, amikor a századok egymás után bevonultak a stadion gyepére. Az eskütétel ünnepélyességét egy–egy katona rosszulléte és a hozzátartozók ájulása zavarta meg. A bevonuló századok menetelése siralmas volt. Fegyvereik hol előrebuktak, hol pedig a hátukra csúsztak. Mintha vesztőhelyre vonultak volna a századok. Győztes hadsereg így nem érkezhet.

A ceremónia valahogy lezajlott, majd ki–ki elment megkeresni a hozzátartozóit. A frissen felavatott katonák kissé idegenül mozogtak a civilek között. Idegenek kerestek idegeneket a felbolydult méhkasban. Torkos egykedvűen nézett maga elé, Karcsi a családját kereste, Murai Pityu pedig felszívódott a tömegben. Jó két órával később autóbuszok vitték vissza őket a laktanyába.

Az ügyeletes asztalánál már kitöltve álltak az eltávozók katonakönyvei a szabadságos listával együtt. A házasokat vették többnyire előre, s Karcsi már bepakolt, hiszen megtalálta a nevét a listán. Sietett, mert apósa várta a kocsijában a laktanya előtt. Vadast kissé meglepte, hogy a maga nevét is meglátta a listán. Másnapra kimenőt kapott. A szobából csak ők ketten kaptak szabadságot. Hirtelen mindenkinek volt valami kérése Vadashoz, hogy mit hozzon. Végül megállapodtak félliternyi pálinkában.

Másnap tisztelegve kilépett a kapun katonakönyvvel a kezében, és szabad volt. Kényelmesen ballagott a város központja felé, és egy parkban az árnyas fák alatt leült egy padra. A fák levelei között enyhe fuvallat lengedezett. Egykori civil élete már régi történetnek tűnt számára. A jelenben élt, most éppen egy park közepén. A laktanya is odébb van, ahonnan az előbb egy pillanatra kiszakadt, és szívesen maradt volna távol, de a társak visszavárják, mint valami hírvivő botot, hogy jelzést adjon a kinti világból. Még pálinkát is ígért nekik. Mekkorát csalódnának, ha üres kézzel térne vissza.

A hőség sokakat vonzott a fák alatti padokra. A csoportosan sétálgató lányokat kissé bódultan figyelte, ahogy vigyáztak lépteikre az egyenetlen kavicsokon, s nőies mozdulatokkal foglaltak helyet, kezüket combjukra vagy a padra helyezve. Hosszas üldögélés után elindult a város központja felé. Több ember kókadozott az utcákon, katonákkal is találkozott, de senkit sem ismert közülük. A katonák jelenléte mintha rontotta volna a városképet.

Megismerkednie nem volt kivel, de úgy érezte, jó lenne beszélgetni, hiszen a bevonulása óta alig szólt civil emberhez, nőkhöz pedig egyáltalán nem. A főtér sarkában meglátott egy barokk templomot. Néhány ember sétálgatott a hűsben, a templom oldalfali képeit nézegetve, mások ültek a padokban, és talán imádkoztak. Vadas leült a hátsó padok egyikébe, és a katolikus templom gazdagon díszített falát szemlélte. Próbálta kitalálni a képek tartalmát, s megfejteni a bibliai utalásokat. Az emberek csendben jöttek–mentek a templomban, Vadas a gondolataiba merülve alig vette észre a mozgásukat. Időérzékét kikapcsolva ült, és hallgatta a csendet: két valóság között, könnyed lebegésben. A harang kondulása hozta vissza a jelenbe.

A közelben egy étterem teraszán talált egy helyet. Egy üveg sört kért. A pincér végignézett az egyenruháján, s mintha azt vizsgálgatta volna, vajon mennyire józan. Megfelelhetett, mert gyorsan kapott egy sört. A jéghideg sörrel kellemes társaságba került, fél üveg elfogyasztása után jóleső bizsergést érzett a testében. A pincér átható tekintetét most értette meg. A katona általában részeges duhaj, azonnal megárt neki az ital, főképpen, ha kopasz. Valamennyi sör volt még poharában, amikor a pincér megkérdezte tőle, hogy kér–e még egyet. Vadas tagadólag rázta a fejét, és mondta, hogy lenne egy kérése.

– A fiúknak szeretnék bevinni fél liter pálinkát. Lehetséges? – kérdezte.

A pincér szótlanul bólintott, és fizetéskor hozta a papírba csomagolt üveget. Már sötétedett, amikor a laktanya közelébe ért. Akkor támadt egy ötlete, hogyan kellene becsempésznie a pálinkát a laktanyába. Az üveget beteszi a nadrágjába, és a hasához szorítja. A nadrág megtartja majd az üveget, a nyári kimenő felsőjét pedig ráhajtja. Ha nem mozog sokat, miközben tiszteleg, akkor nem csúszik le az üveg. Számításába egyetlen hiba csúszott. Az ügyeletes tiszt megkérdezte, hogy hozott–e valamit. Vadas válasza természetesen nemleges volt. Az egyik őrkatona két kézzel végigsimította oldalt, a felső zubbonyon keresztül. Már majdnem szólt, hogy minden rendben, amikor elöl is simított egyet.

– Hoppá – mondta. – Vegye csak ki!

Vadas elővette a pálinkát, és letette az asztalra. A hadnagy megkérdezte:

– Miért tagadott először, amikor még büntetlenül kitehette volna?

– Mert megígértem a szobatársaknak, hogy beviszem – válaszolt.

A tiszt fáradt ábrázattal intett a többiek felé, hogy a pálinka marad, és megjegyezte, hogy az ügynek még folytatása lesz, aztán jelezte, hogy távozhat. A hálóban már várták, és megkérdezték, hozott–e valamit.

– Hoztam is, meg nem is. Elvették a tőlem a kapunál a pálinkát.

– Ezt most higgyük el neked? – kérdezték.

– Igazat mondok. Az ügynek folytatása lesz.

Vadas látta a csalódottságukat, de maga alatt volt ő is, hiszen akármennyire szerette volna behozni a csempészárut, nem sikerült. Néhányan elkeseredésükben elmentek a folyosóügyeleteshez, hogy megkérdezzék, ki az ügyeletes tiszt. Megtudták, hogy éppen a századuk egyik hadnagya, aki nagyon szereti a tintát, s kissé borvirágos az ábrázata. Ezekkel a hírekkel érkeztek Vadashoz a felderítők. Rövidesen az ügyeletes kapuhoz hívatták. Vadas gondolta, hogy akár csomagolhat is, hiszen az éjszakát valószínűleg a fogdában tölti. Drágán megfizet a kimenős kalandjáért. Nem bánt meg semmit, nem is hibáztatott senkit. Vétett a szolgálati szabályzat ellen. Elhatározta, hogy őszinte lesz. Csak rontana helyzetén, ha taktikázna. Nem tartotta volna helyesnek, hogy szánja–bánja bűneit. Képmutatás lenne, mert valójában nem bánt meg semmit. A kapunál megpróbált – tőle telhetően – katonásan viselkedni. Amikor a hadnagy kutatón ránézett, állta a tekintetét. A hadnagy szeme alatti táskái valóban utalhattak alkoholizmusra, de betegségre is.

– Most mit csináljak magával? – kérdezte Vadastól, de inkább önmagától. – Az italt nem adom vissza, de az eseménynaplóban nem teszek utalást magára. Nem szeretném, hogy később hátránya legyen ebből az esetből. A századnál azonban találkozunk, és figyelni fogom. Leléphet.

Vadas tisztelgett, és megkönnyebbülve ment vissza a körletbe. A fiúk izgatottan fogadták, és megkérdezték, hogy mit mondott az üti.

– Engem elengedett, de a pálinkát nem adta vissza – felelte Vadas.

Néhányan dünnyögtek valamit az orruk alatt (bajuszuk nem lévén), hogy a fordított változat talán jobb megoldás lett volna. Murai Pityu azonban örült a viszontlátásnak. Nem mondta ki, de fogdára gondolt ő is ebben a helyzetben. Torkos pedig megállapította:

– Túlságosan nagy kockázatot vállaltál ezekért az elkényeztetett gyerekekért. Ők vajon megtették volna? Ugyan már! Jobbnál jobb kifogásokat találtak volna.

– Nem neheztelek senkire. Megígértem, hogy megteszem, és kész – válaszolt Vadas.

Az eskütétel utáni héten megkezdődtek délelőttönként a szakmai órák az unalomig űzött alakizás helyett, délutánonként pedig a tisztesek felügyelete mellett gyakorolták a délelőtti órákon tanultakat. A katonai híradás elsajátítása volt a cél, különböző adó–vevő készülékeken gyakoroltak. A szakmai kiképzés lehetősége miatt kerültek ebbe a laktanyába néhány hónapra az újoncok, hogy azután visszatérjenek eredeti alakulatukhoz, ahonnan majd szétszórják őket az ország különböző pontjaira. A délutáni foglalkozások lazábbnak bizonyultak a délelőttieknél, mert a tisztesek többsége nem mutatott különösebb érdeklődést a híradós kiképzés iránt. Többnyire szabad foglalkozást engedélyeztek. Néhányan így is szorgalmasan gyakoroltak. Vadas a társaival kedvére amőbázott. A délutáni foglalkozások ideje alatt érkezett a műszakpótlék, Sport vagy Balaton szelet formájában. Az első hét vége felé bejelentették a tisztesek, hogy a következő héttől közülük választott honvédek fogják vezetni a délutáni foglalkozásokat.

A másnapi foglalkozáson elhangzott egy–két név. Vadas megjegyezte a szobatársa nevét, aki műszaki főiskolát végzett, mindig a gépek között sündörgött, és folyton jegyzetelt. Egyszer a gépek műszaki rajzát kérte, amin jót nevettek a tisztesek, hiszen minden katonai eszköz titkosítva volt. Elsőnek őt választották a társak, majd Vadas a saját nevét hallotta. Szakmai alkalmatlanság miatt azonnal szót emelt önmaga ellen, de társai nem tágítottak. Egyedül a műszaki főiskolát végző fiú dúlt–fúlt magában, hogy ilyen antitalentumot választottak mellé. A fiú nehezen fogadott bizalmába másokat, zárkózottsága okán nem is panaszkodott senkinek.

A délutáni foglalkozásokért Vadas akarva–akaratlanul is felelős lett valamennyire. Kettősük vezetésével mindenki kedvére gyakorolhatta a különböző beállításokat. Kezdetben Vadas is követte Géza útmutatásait, és úgy–ahogy begyakorolta a tanultakat. Miután megismerte a gépek használatát, inkább másokkal beszélgetett. Senkit sem kényszerített semmire, csupán jóváhagyta a szabad foglalkozást. Egy–két lézengő katonát mindig a félig nyitott ajtóhoz állított, hogy onnan figyeljék az ellenséges csapatok közeledtét. Átvették – uzsonna gyanánt – a szeretett Sport szeletet, és elosztották a dolgozó nép fiai között.

Géza továbbra is szakmai fejlesztéseket tartott, és egyre fogytak hívei. Még szótlanabb lett. Vadas kérdéseire is csak ímmel–ámmal válaszolgatott, a féktelen társaságot pedig már ellenséges tekintettel méregette. Vadasra is neheztelt, hogy egyszer sem leckéztette meg őket. Zord tekintetét Vadasra meresztette, s csupán annyit mondott, hogy ilyen az anarchia.

Az esti takarítás a tiszti irodákban folytatódott. Vadas számára ez hozta a mindennapi pihenést. Legtöbbször egy–egy könyvtárból kikölcsönzött könyvvel ballagott a főtiszt irodája felé. Egyre otthonosabban érezte magát odafönt. Néha nála tanyázott Torkos, Karcsi és Murai Pityu. Lapozgatták az újságokat, miközben elnyúltak foteljukban. Be–betoppantak a tisztesek is egy kis heverészésre. Az egyik ilyen betoppanás alkalmával Gábor szakaszvezető megkérdezte tőle, hogy milyen ügye volt a század hadnagyával, aki érdeklődött felőle. Vadas röviden elmondta a történetet, és Gábor jót nevetett, hiszen a hadnagy azért nem adta tovább az ügyet, mert a relikviára, vagyis a pálinkára vadászott.

Az eskü utáni első hétvégén négy–öt újonc kapott eltávozást, Vadas a következő héten. A szakaszból több katona is utazott Budapest felé. A pályaudvaron mindenkit megcsapott a szabadság vad szele. Az egyik katona azonnal bement az Utasellátóba, és egy literes Buszesz–pálinkával tért vissza. A vonat elindulása után körbement az üveg. Vadas még ilyen vacak pálinkát sosem kóstolt. Az italtól megrázkódott, mintha áramütés érte volna. A pálinka árát összedobták. Vadas elhatározta, hogy keveset fog inni belőle. Fél óra múlva az arcok kipirultak, az addig hallgatag katonák nyelve megoldódott. A többi utas sokat nem érthetett a beszédükből, amelyet meg–megszakított egy–egy hatalmas nevetés, és az egyre emelkedő hangerő ordibálásként hatott.

– Mitől van ilyen jókedvük ezeknek a katonáknak? – kérdezték egymástól a velük utazó nénikék.

– Jól érzik magukat, mert fiatalok – válaszolt az egyik.

Az üveg fele akkor már hiányzott, és Budapestig a maradék is elfogyott. Vadas úgy érezte, mintha ellepné az ingovány, és elaludt. Amikor felébredt, azt sem tudta, hol van. Lassan felfogta, hogy egyedül ül egy sötét vonatban. Hová tűntek a többiek, kérdezte magától. Zúgott a feje, erőlködnie kellett, hogy felálljon, amikor valami fehér hab visszajött a torkából. A zubbonya is kapott belőle. Lekászálódott a vonatról, és imbolygó léptekkel megindult a fény felé. Tiszta pillanataiban sajgó fejét és nehéz lépteit érezte, amint botorkált a kemény flaszteron. Az ital elálmosította, az alkohol felszívódott az agyába. Valahogyan hazaért.

Másnap reggel epét hányt, aztán átaludta az egész napot. Édesanyja pontosan látta fia rosszullétének okát, de semmit sem szólt, csak elkészítette kedvenc süteményét, és az útra is pakolt belőle. A visszaút már csendes magányban telt, mondhatni, jóleső egyedüllétben, ha nem gyötrődött volna csalódottságában, hogy röpke néhány hét alatt lezüllött a többiekhez. A laktanya kapujához már frissen érkezett. Elvégzendő feladatai voltak, amelyek nem engedték, hogy elhagyja magát. Ahogy átlépte a laktanya kapuját, rádöbbent, hogy egy ideig itt lesz leginkább otthon.

A laktanyában továbbra is megtartották a szakmai délelőttöket és a délutáni gyakorlásokat, csak néha szakítottak meg őket az akadálypályás gyakorlatok az úgynevezett sportnapok keretében. Ezek a napok kiváló lehetőséget biztosítottak számára a tartós könyvtári jelenlétre. A tisztesektől semmiféle felsőbbrendűséget nem érzett, és ő is egyre inkább megnyílt feléjük. Társaságukban megismerte a fanyar humort, a komolyság belső derűjét, a tudatosság sallangtalan egyszerűségét és a tisztánlátást. Ezekben a fiatalemberekben több volt a komolyság, mint gondolta volna. A laktanya négyszögében nem röhögcséltek a saját életükre készülő katonák, menedékük és reményük az volt, hogy az itt elvesztegetett idő után megfussák pályájukat. Vadas szerint a tisztesek többsége már kinőtte a gyerekbetegségeket, és elindult a férfivá válás rögös útján.

Szollár Gábor szakaszvezetővel többször is összefutott a könyvtárban. Kioktatta: ha valamelyik tiszt vagy egyéb elöljáró megkérdezi, mit keres a foglalkozások ideje alatt a könyvtárban, akkor felelje azt, hogy tőle kapott felmentést, mert egy előadás anyagát kell előkészítenie.

– Az előadást pedig ne vedd komolyan! Bizonytalan okok miatt majd elmarad. Azzal foglalkozhatsz, amivel leginkább szeretnél. Egyszer a hatalom korlátlan fogságáról nyilatkoztál, kikezdhetetlen magabiztossággal, de gondold csak végig: vajon tényleg mindenre kiterjedő hatalom a katonaság zártsága? Ha ilyet állítunk, akkor beismerjük a tehetetlenségünket, amely felment minket a változtatás kényszere alól. Én legalábbis így gondolom. A katonaság közvetlenebb alá– és fölérendeltségében csupán jobban érzékelhetők a viszonyok, mint kint a világban, de ugyanolyan törvények alapján működnek. A mellérendelő kapcsolatainkat kell erősíteni. Ha ezt felismerjük, képesek lehetünk segíteni magunkon, és ha szükséges és lehetséges, másokkal is képesek leszünk szolidaritást vállalni. Itt sűrűbben kapjuk a pofonokat, de a felismerések és a tanulságok tapasztalattá lényegülnek, ha használni merjük a saját eszünket, és bízunk magunkban. Én matekozni járok a könyvtárba, közgazdasági felvételire készülök. Még egy turnusom van hátra a leszerelésig – mondta, és mosolyogva kisétált a könyvtárból.

Baráti négyesük újra együtt ült a takarítás ideje alatt a fő–főnök irodájában. Murai Pityu megkérdezte tőle, hogy valójában mit csinál itt.

– Tulajdonképpen semmit. A parancsnoki szobába minden reggel takarítónők jönnek. Helyezzétek kényelembe magatokat nálam – mondta Vadas évődve, hogy kihúzza a méregfogát az esetleges irigységnek.

– Hogy te milyen szerencsés vagy – állapította meg komoly képpel Murai Pityu.

– A főszemét irodája jutott nekem. Mit tegyek, cseréljünk? – tette fel a kérdést Vadas. Majd megkérdezte a szobában különböző pózokban fekvő társaitól, hogy milyen napjuk volt, miközben ő a könyvtárban gubbasztott.

– Nem történt semmi – mondta Murai Pityu. – Nekivetkőzve ültünk a tornapályán és beszélgettünk. De képzeld el, az egyik pesti vagány elment a távolugrógödör széléig, lehúzta a gatyáját, és pössentett egyet. Nyugodtan felhúzta a gatyáját, megfordult, amikor az egyik helyi gyerek odaszólt neki: „Rárántottál, te szégyentelen?” A srác kapásból válaszolt: „Hát persze, muszáj edzésben tartani a lompost, hogy otthon ne szóljon meg a menyasszonyom.” Ettől a választól elállt Gazsi szava. A srác pedig visszakérdezett: „Ugye te csak a vécén mered kiverni? Akkor nálad semmi sem változott, mert otthon is ezt csináltad.”

Torkos és Karcsi is érdeklődve hallgatták a történetet, és ámuldozva figyelték társuk kitárulkozását. Ők sem voltak jelen a sportpályán. Egy árnyékos helyen pihegtek, a közelgő eltávozáson merengve. Vadas érezte, hogy valamit mondania kellene Murai Pityu élményére.

– Mindenki ráránt néha, ha egyedül van, a természet már csak ilyen.

Torkos töprengőn nézett maga elé, tőle idegen volt az élveboncolás. Karcsi azonban aktivizálódott.

– Képzeljétek el, hogy nem egyedül teszi, hanem valakit hív a művelethez. Akik ezt csinálják, azokat buziknak hívják. Bárki bármit mond is ezzel kapcsolatban, a buzik kúrnak a legtöbbet. A heteroszexuális kapcsolatban nincs annyi szeretkezés, mint náluk. A más kérdés, hogyan csinálják. Mindenesetre elég sok szabadidejük van erre. A nős emberek azért tartanak szeretőket, mert az otthon kapott szex kevésnek bizonyul. Sok házasság ezért szenved törést bizonyos idő után. Ismerek olyan kapcsolatokat is, ahol a férfi előbb ismerte a szeretőjét, mint a feleségét, és azóta is jól működik a házassága.

– Ilyen jövőt képzelsz te is magadnak? Előbb–utóbb elhidegülsz majd gyereked, netán gyerekeid anyjától? – élezte a kérdést Vadas.

– A mi kapcsolatunk más alapokon nyugszik. Amikor először megláttam a leendő feleségemet, alig mertem közelíteni hozzá, sőt mintha beszélni is elfelejtettem volna. Ő észrevette a téblábolásomat és a zavartságomat, de nem adott semmilyen visszajelzést. Valami csoda folytán megszólítottam. Elmondtam neki, hogy nem vagyok valami ismerkedős fajta. Annyit válaszolt, hogy ő sem. Erre még rátettem egy lapáttal, hogy nekem még senki sem tetszett eddig igazán. Ő is zavarban volt kissé, mert semmit sem válaszolt. Azután néha találkoztunk. Később elmondta, hogy eddig neki sem tetszett senki. Aztán megkérdezte, hogy mi a hitele szavaimnak, hogy igazat mondok vele kapcsolatban, mert a fiúk nagy nőcsábászok. Csak annyit tudtam válaszolni, hogy elveszlek feleségül. Azután már tudtam, hogy mihez tartsam magam, és ez az állapot a ma is tart.

Karcsi monológja után mindenki hallgatott. A körletbe érve Murai Pityu tényszerűen állapította meg:

– Karcsi nagyon őszinte ember.

A következő hétvégén Torkos és Murai Pityu is eltávozást kapott. Nélkülük szinte üres volt a háló. Karcsi feküdt az ágyán, és nézte a mennyezetet. A bezártságtól ő szenvedhetett a legjobban közülük, de sosem panaszkodott. Magányos volt, senkivel sem állt szóba rajtuk kívül. Néha elment a büfébe, megivott egy kávét, de ez volt a maximális távolság, amit megtett magáért. Vadas érzékelte, hogy a semmittevés és a kényszerű gondolkodás szinte leteríti Karcsit. Az ő személyiségére méregként hat, hogy kénytelen kordában tartani a féktelen természetét. Ha felmegy nála a pumpa, nem számol a következményekkel. Olyan, mint egy betörhetetlen csikó.

Vadas lement a sportpályára, végzett néhány saslengést. Megállapította, hogy nem felejtette el a tanultakat, inkább finomította a mozgását a karfák között.

3. MUNKÁK, LÁTOGATÓK, VIZSGÁK

A következő héten folytatódtak a délelőtti oktatások és a délutáni gyakorlatok. Már alig akadt ember, akit még érdekelt volna az adó–vevő készülékek új csatornára való állítása. A Balaton szelet érkezése valamennyire felvillanyozta a társaságot, de a fény hamarosan kihunyt a szemekben. Este a hálóban Vadas megkérdezte Torkostól, hogy milyen volt a hétvégi levegőváltozás. Torkos pedig elmesélte szombat éjjeli kalandját. Baráti társasággal egy éjszakai zenészklubban járt, és megismerkedett az énekesnővel. A szobában többen is figyelmesen hallgatták.

– Hazáig elkísértem, de nem mentem fel hozzá. Már hajnali öt óra lehetett. Ha felmegyek hozzá, akkor az egész délelőttnek annyi, arról nem is beszélve, hogy a szeretkezés után biztosan elaludtunk volna, hiszen mindketten éjszakáztunk. Azután rohanhattam volna Csepelre, majd vissza a Keletibe, hogy elérjem a vonatot. Tudom a nevét, a címét, és ismerem a munkahelyét. Egyszer majd felkeresem.

Az énekesnő nevét Vadas ismerte. Most már Torkost is valamennyire.

A szakmai gyakorlatok megkezdése után néhány héttel a tisztesek azzal az ötlettel álltak elő, hogy a délutáni gyakorlatokat ezután csak egyikőjük fogja vezetni. Vadas szinte megkönnyebbült ez ötlettől, mert jól tudta, hogy alkalmatlan a feladatra, főképpen Gézához viszonyítva. Nagy teher esett le válláról, és megkönnyebbülten várta a szavazást. Így értetlenül fogadta a döntést: elsöprő többséggel őt javasolták vezetőjüknek. Hiába tiltakozott, hogy Géza lenne a megfelelő ember, miközben belenézett Géza gyűlölettől eltorzult arcába. A gyakorlati foglalkozások legtöbbször elmaradtak, mert délutánonként társadalmi munkában segítették a városi birkózócsarnok befejező munkálatait. Késő estig tartott a műszak, erőltetett menetben, de a katonák örültek, hogy naponta elhagyhatták a laktanyát, és viszonylag értelmes feladatot kaptak. A munkások néhány napnyi közös munka után a katonákat is meglepték egy–egy üveg sörrel, és felidézték katonaélményeiket.

Néhányan azonban betartották a három lépés távolságot közöttük. Kopasz kiskatonáknak szólították őket. Vadas észrevette, hogy ezek a távolságtartó emberek inkább slendrián munkások, afféle segéderők csupán, akiknek derogált egy sorba kerülni a katonákkal. Valójában alattuk teljesítettek, mert a katonák kitettek magukért. Egy–két üveg sör elfogyasztása után vígan dolgozott a katonai különítmény. Vadas leginkább Torkossal volt párban. Munkájuk pontos volt, nem nagyon találtak benne hibát a szakik. Torkos szóvá tette Vadasnak, hogy csak a szemmértékére hagyatkozik.

– Ha már csinálunk valamit, akkor végezzük el a lehető legjobban. Ennyivel tartozunk magunknak – mondta.

A hozzáállásukat értékelték a munkások is. Párosukat békén hagyták, hiszen jól tudták, hogy a legszembetűnőbb helyeken dolgoznak, és a legnehezebb munkákat végzik. A délelőtti téblábolás után a csapat alig várta, hogy ismét elmenjenek az épülő csarnokba, és utána a jól végzett munka örömével ihassanak és beszélgessenek. A csarnokbeli tevékenység összehozta a szakaszt. A munkában lesült, vidám arcok reggelre a laktanyában álarcot öltöttek. Csupa egykedvű és szürke alak kóválygott a reggelinél. A kegyelmi idő néhány nap után megszűnt, a csarnok munkálatai befejeződtek.

Azután a laktanya elhasznált kerítését kellett újjáépíteni. Ez a tevékenység már nem bizonyult élménynek. A kerítésen innen és túl, állandó felügyelet mellett, mint holmi rabok, hordták az elrozsdásodott kerítéselemeket, betontörmeléket, és ásták a földet a törmelék lefedésére. Értelmetlen volt a hajtás a vezetők dilettantizmusa mellett. Rengeteg katonát vezényeltek a kerítés bontásához, sokszor egymást is akadályozták a mozgásban. Egymással évődni sem volt kedvük.

– Ezt jól megszívtuk – mondogatták.

Az egyik nap kora délutánján Vadas a nevét hallotta, hogy látogatói várják a bejárat előtt. Indult a kapu felé, de egyik társa jelezte, hogy a lebontott kerítés mellett, a munkaterület előtt várják. Először a bordó VW bogárhátút pillantotta meg, majd meglátta a magas, kisportolt Károlyt, mellette hófehér nadrágban Zsuzsát, előéletének munkatársait. Vadas alig hitt a szemének. Kissé szégyellte magát, hogy e két szép ember környezetében ilyen kopottnak és tépettnek mutatkozik. Amikor a közelükbe ért, Zsuzsa egy kicsit sikkantva Vadas nyakába ugrott. Alig akart leszállni róla. Vadas kezet adott Károlynak, miközben a másik kezével Zsuzsa derekát karolta. Amint oldalra pillantott, meglátta, hogy az addig oly szomorú katonák tekintete hirtelen kifényesedik. Zsuzsa is észrevette nézésüket, s mint valami kecses őzike, felkínálta magát a sok, nőre éhező katona előtt. A katonák a lapátjukra támaszkodva bámulták Zsuzsa fenekét, mint valami csodát. Károly törte meg a csendet.

– Eljöttünk érted, hogy megszöktessünk. Eljönnél velünk egy vendéglőbe, hogy megbeszéljük a stratégiát?

Vadas mosolyogva hallgatta Károlyt. Sokat nem tudhat a seregről, hiszen sosem volt katona. Azért jólestek a volt főnökének szavai, de tudta, hogy most nem kérheti el magát, pedig jó lenne velük tölteni valamennyi időt.

– Hogy bírod itt? – kérdezte Zsuzsa a laktanya felé tekintve.

– Most már könnyebben.

– Nem tudsz engedélyt kérni egy–két órára?

Vadas a fejét rázta. Zsuzsa élvezte helyzetét az őt szemükkel majdnem felfaló katonák előtt.

– Azért megpróbálhatnád – mondta, és türelmetlenül toppantott egyet, mint régebben, amikor nem úgy alakultak a dolgok, mint szerette volna.

– Tényleg nem tudsz kijönni? – kérdezte Károly.

– Legalább tízméternyire kint vagyok – nevetett Vadas. – Reménytelen próbálkozás lenne, mert ilyen nagy plénum előtt egyik elöljárónak sincs mersze megszegni a szabályokat.

Zsuzsa csak téblábolt tehetetlenül, és nyelvet öltött a laktanyára. Cinkos hármasuk egymás tekintetéből olvasott. Vadas megérezte, hogy Károly szeretné kivinni őket a vendéglőbe, és ott tán magukra hagyná őket, hogy kibeszéljék a közöttük fennálló feszültséget. Károly a maga harminchárom évével, előkelő megjelenésével egyszerű lélek volt. Nős, gyerekes családapa, akinek szeretője volt a csupa szív Zsuzsa. Vadasnak köze volt Zsuzsához, de hármuk kapcsolata Vadast felemás viselkedésre késztette a lánnyal szemben. Károly mindig nagyvonalúan viselkedett a Zsuzsa és közte kialakuló kapcsolatban. Egyszer a Római–parton kajakozás közben négyszemközt megmondta, hogy felőle nyugodtan járhat Zsuzsával.

Vadas mégsem találta helyét hármuk viszonyai között. Hogyan kerültem ebbe a helyzetbe, kérdezte magától, miközben a féltékenység keserűsége mardosta. Képtelen volt a helyzettel megbirkózni, nem talált megoldást, csupán sodródott az eseményekkel. A viszonyok tisztázására a Zsuzsáért való kiállása lett volna a válasz, de még éretlen volt ennek a megoldásnak a felismerésére. A látogatás mindent a felszínre dobott Vadasban. Károly, a nagy kerítő, megtette a hosszú utat a lánnyal a laktanya elbontott kerítéséig, de a Zsuzsát és Vadast elválasztó kerítést már nem sikerült lebontania.

A katonatársak a látogatás után előre köszöntek Vadasnak, mintha szerették volna megköszönni, hogy ilyen kívánatos nőt láthattak. Többen megkérdezték, hogy tulajdonképpen kinek a nője, de Vadas mellébeszélni nem akart, inkább nem válaszolt. Az egyik hálótárs megoldani vélte a rejtélyt, amikor saját kérdésére válaszolva mondta, hogy rokona lehet az a nő. Ennyiben maradtak. Torkossal viszont megbeszélte a témát. Torkos először figyelmesen hallgatott, majd megfontoltan mondta:

– Neked ki kellett volna tartanod Zsuzsa mellett, hiszen Károly akkor is a barátod maradt volna.

– Én a háromszöget nem tudtam elfogadni. Ez volt a legnagyobb akadály.

– Így pedig megfutamodtál. Mennyire mondtad el ebbéli aggályaidat Zsuzsának?

– Nem nagyon, mert én magam sem tudtam megfogalmazni, hogy mi a bajom.

– És mennyire adtad tudtára, hogy szereted?

– Ezt jól tudta. Ha együtt voltunk, eszembe sem jutott más. Csak akkor vergődtem kétségek között, amikor Zsuzsa másnap reggel kiszállt Károly autójából.

– Ezeket a kétségeidet el kellett volna mondanod Zsuzsának. Helyette vártad, hogy szakítson Károllyal miattad. Ezt nem tehette meg, hiszen a főnökötök és a barátotok is volt Károly. Neked csak Zsuzsát kellett volna kitartón szeretned, és ez nem lett volna olyan nehéz, mint gondoltad, mert Zsuzsának sem lehetett Károly a megoldás.

– Rendben, igazad van, de a szerelmen kívül mit tudtam volna Zsuzsának nyújtani? Küzdelmet talán igen, jólétet nem. Ráadásul a sereg előtt álltam, és ismerve Zsuzsa igényeit, nem voltam képes a jövőre koncentrálni. Talán ezért álltam a partvonalra.

– Nem tudok mást mondani, ki kellett volna tartanod Zsuzsa mellett, ha szeretted. A létezés kaland is, nem mindig komoly elhatározás. Te félreálltál, most meg szenvedsz. Ők eljöttek meglátogatni, hogy örömöt szerezzenek neked. Lehetséges, ahogy mondtad, hogy Károly szeretett volna összehozni titeket. Ezt nem tudom, de azt igen, hogy meglátogattak. A folytatás pedig nyitva áll, mert tudod, amit az életben kihagy az ember, azt majd odafönt az orrára húzzák – mondta kajánul mosolyogva Torkos, a nagyfiú.

Szeptember volt, a kiképzés utolsó hónapja. A laktanyai munkák mellett délutánonként a gyakorlati foglalkozásokat is megtartották. Amióta Vadas egyedül felelt a csoportért, semmi sem változott, de a többiek helyett is szorongott. Lesz, ahogyan lesz, próbálta lazábbra venni a figurát. Takarításkor a tisztesek előtt szóba hozta vizsga előtti szorongását, de ők nyugalomra intették.

– Nem kell előre izgulni, minden napnak megterem a maga fanyar gyümölcse. Valahogyan megoldjuk a dolgot – mondta az egyik tisztes.

Esténként Karcsival többször kiosontak a folyosóra, és kettesben kártyáztak az ismerős ügyeletes asztalánál. Vadas kérésének engedve, ismét a kártyatrükkök kerültek terítékre. Karcsi először a cinkelésről beszélt, aztán a gyakorlatban is bemutatta. Valamit bűvészkedett a lapokkal, mielőtt átadta őket Vadasnak. Azt mondta, hogy ezek a lapok már cinkeltek. Találja meg, hogy hol és hogyan. Vadas semmit sem talált. Karcsi a megkevert lapokból kiválasztott tizenkettőt, a csoportban négy alsó, négy felső és négy csikó volt. Azután megmutatta a cinkelésüket. A kártyalap közepére helyezte a középső ujját, és a körömmel ejtett bemélyedést az ujjpárna érzékelte. Vadasnak csupán a harmadik kísérletére sikerült érzékelnie a cinkelést. A kártya csupán az osztó kezében válhatott előnnyé, ha tudott a cinkelésről. A kártyatrükkjeit is felfedte. Úgy tudta keverni a kártyapaklit, hogy az eredeti sorrend nem változott. A művelethez sok–sok gyakorlás kellett, és ördögi kézügyesség. Vadas számára a 32 lap egyenkénti megnevezése volt az igazi rejtély, akárhogyan keverte vagy éppen nem keverte a lapokat. Azt sem értette, hogy a máskor oly lendületes Karcsi miért olyan lassú a kártyalapok megnevezésében. Amikor észrevételét szóvá tette, Karcsi ismételten megnevezte hibátlanul a 32 lapot egymás után. Felfordította és négy oszlopba rendezve rakta őket egymás mellé. Vadas meglepetésére a négy oszlopban kétszer négy szín volt, szinte mértani elrendezésben.

– Na, mit látsz? – kérdezte Karcsi.

– Előre kiválogattad őket, utána csak alibiből keverted a lapokat.

– Rendben. A megoldáshoz az elrendezés csak vékony alap. A lapok fejjel lefelé fekszenek, és én mégis megnevezem őket. Hogyan lehetséges? – Karcsi belekezdett egy ütemes versikébe: – Piros csikó zöld hetessel, téli ásszal és tök alsóval játszik… – És mondta végig a verset. – A nyolcsoros versike mormolásával tudom megnevezni az egymás után következő lapokat, bárhol kezdem is el, különben képtelen lennék ennyi lapot fejből megnevezni. Ennyi a trükk. Mit szólsz hozzá?

– Nem hittem volna, hogy a megoldáshoz a költészetet hívod segítségül – válaszolt Vadas elismerően.

Szeptember vége felé megkezdődött a kiképzés utolsó hete. Hétfő reggelre a szakasz minden katonája időben visszatért. Vadas is eltávozást kapott, és ismételten megtapasztalta idegenségét a civil világban. Hiába öltözött a saját ruhájába, belül már katona volt. A megállapítás ellen ő tiltakozott volna a legjobban, de nem nézett magába, s így nem érzékelte, hogy gondolataiban már fészket rakott a katonaság. A sors igazságtalanságát kárhoztatta, amiért ilyen fájdalmakkal kell szembesülnie. Miért éppen őt sújtja a dolgok metafizikája? Egyáltalán vannak–e örök dolgok, hiszen minden változásban van bennünk és körülöttünk? Talán csak a változás örök, mégis mekkora szenvedéssel jár. Keresett valami kapaszkodót kétségbeesésében a világ magyarázatára, valami szilárd alapot, az önmagába vetett hit oszlopait, amelyeket éppen elveszített. Kétségei között vergődve kerülte az embereket, akik csak jönnek–mennek a vakvilágba, és úgy tesznek, mintha minden rendben lenne, pedig semmi sincs a helyén. Valójában megkönnyebbült, amikor bezárult mögötte a laktanya kapuja.

A kiképzés utolsó hetében zsongó méhkasra hasonlított a kopaszok körlete, úgy viselkedtek, mint akik a hétvégén leszerelnek. Hangosak voltak az esték és a takarodó előtti órák. A legtöbben dicsekedve mesélték, hogy milyen jó helyre kerülnek majd. Az itt kialakult kapcsolatok mintha gellert kaptak volna. Mindenki csak mondta a magáét, még akkor is, ha senki sem figyelt rá.

A pénteki vizsganapra kissé elcsendesedett a társaság. Parancsba kapták, hogy a reggeli utáni sorakozónál mindenki a szebbik gyakorlójában jelenjen meg, tisztán és felkészülten. Az előbbit könnyebb lesz betartani, gondolta Vadas. A sorakozónál Vadast a szakaszparancsnoka kihívta a sorból mint a szakasz gyakorlati vezetőjét, és megajánlott két ötös osztályzatot egy kemény kézfogás és kacsintás kíséretében. A szakaszok elvonultak termeikbe, Vadas pedig beült a könyvtárba. A vizsgán mindenki sikerrel vette az akadályokat, majd leadták cókmókjukat.

Másnap reggel Vadas kiabálásra ébredt. Amikor kinyitotta szemét, Karcsit látta meg először, amint fürdés után sietve törölközik. Néhány pillanat múlva kiderült, hogy a fürdőbe igyekvő kopaszok egy vérző fejű embert találtak az egyik zuhanyozóban. Már éledezett, amikor behozták a szobájukba. Vadas meglepve állapította meg, hogy a vérző fejű ember az ő tizedesük.

– Valaki leütött – mondta.

– Ki volt?

– Nem láttam, éppen szappanoztam magamat. Bevertem a fejemet a szappantartó szélébe, és valószínűleg elvesztettem az eszméletemet, aztán a kövön találtam magamat – mondta, miközben vérző sebére nyomta a törülközőt.

– Ki tehette? – kérdezte az ügyeletes, aki persze akkor sem volt a helyén.

– Nem tudom, háttal álltam neki. Ütött, mert hátul is fáj a fejem.

– Az nem létezik, hogy senki sem látta az esetet. Senki más nem volt ott? – erősködött az ügyeletes. – Most mit csináljunk? Állítsuk sorba őket, és kérdezzük meg tőlük, hogy ki tette?

Az ügyeletes komolyan gondolta, de a tizedes leintette.

– Nem teszünk semmit. Három szakasz ma utazik vissza az eredeti állomáshelyére. Mindent előkészítettünk. A tisztek közül ma alig lesznek bent. Csak botrány lenne belőle.

– Jól van, legyen úgy, ahogy akarod – engedett végül az ügyeletes.

A tisztesek átvették a szobákat, és minden távozónak átadták a katonakönyvét az útvonalengedéllyel együtt. A Budapest felé utazók megvárták egymást, majd kisebb csoportokban elhagyták a laktanyát. Vadas néhány tisztestől elköszönt. A vonaton egy kupéban ült a négyesük. Murai Pityu még a felszállás előtt vett egy üveg bort. Amikor elindult a vonat, előhúzta az üveget.

– Nem egészen olyan finom, mint a balatoni fehérborok, azért csak kóstoljuk meg. Lehetséges, hogy a négyesünk ma iszik utoljára együtt ebben az életben.

Egyikük sem volt ivós hangulatban, de Pityu unszolására mindenki bele–belekóstolt. Megadták leendő állomáshelyük címét. Torkos nevetve mondta, hogy kíváncsi lesz, a négyesük szolidaritása mennyire fogja kiállni az idő próbáját, jó minőségű bor lesz belőle, vagy csupán gyenge homoki. Pityu volt a legszomorúbb közöttük. A többiek egykedvűen vonatoztak a Keleti pályaudvar felé. Egy idő után megindult a katonai népvándorlás a vécé felé. A zsúfolt és rázkódó vonaton imbolyogva lehetett csak közlekedni. Karcsi és Vadas együtt ment levegőzni a peronra. A ritkán jókedvű Karcsi szokatlanul vidám volt, és Vadas arra gondolt, talán annak örül, hogy rövid időre megszabadult az alá– és fölérendeltségi viszonytól. Abban a pillanatban hasított a fejébe a felismerés.

– Ugye te ütötted le a mosdóban a tizedest?

– Miből gondolod? – kérdezett vissza.

Vadasnak eszébe ötlött, hogy a reggeli ébredésnél Karcsi sietve és lihegve törölközött, tehát vizesen rohanhatott a mosdóból a szobába. Aztán eszébe jutott, hogy a szobába véres fejjel behozott tizedes alázta meg a század előtt Karcsit. Maga előtt látta akkori sápadtságát, amint egy kézlegyintéssel elintézte az egészet.

– Biztos vagyok benne. Ki más lehetne? Ma reggel zihálva, meztelenül és vizesen berohantál a szobába.

– Ez igaz, de akkor sem én voltam – mondta kajánul.