Sabrina Jeffries – Madeline Hunter – Mary Jo Putney

Karácsonyi csók

A mű eredeti címe

A Yuletide Kiss

Anthology copyright © 2021 by Kensington Books

„When We Finally Kiss Good Night” © by Sabrina Jeffries, LLC

„The Unexpected Gift” © by Madeline Hunter

„When Strangers Meet” © by Mary Jo Putney

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,
NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

ISSN 1586-6777

ISBN 978-963-452-795-4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sabrina Jeffries
Megkésett csók

Férjemnek, Renének, aki a legfőbb támaszom még a legnehezebb időkben is. Örökké szeretlek!

Első fejezet

Konrad Juncker a bérelt kocsi elé fogott kimerült lóra csettintett a hólepte úton. Általában jóval sötétedés előtt elérte Sanfortht, de a sűrű hóesésben erről szó sem lehetett. Az útelágazásnál lévő tábla a Fehér Rózsa fogadó felé irányította az utazót, az elegáns szálláshelyre, amelyet a barátja, Thorn, Thornstock hercege említett egyszer.

– Tarts még ki egy kicsit, és utána pihenhetsz – motyogta Konrad a lónak.

Remélte, hogy nem téved. Korgott a gyomra, a szemöldökét belepték a hókristályok, és a nagykabát sem tartotta melegen. Pár száz nehéz méter után az út hirtelen kiszélesedett, és egy örökzöldek által körülvett takaros épület kör alakú felhajtójához vezetett. Az íves bejárati kapu felett a felirat: Fehér Rózsa. Végre megérkezett.

Első pillantásra teljesen kihaltnak és elhagyottnak tűnt az épület. Sehol egy fürge lovász, aki a kocsi elé fut a lóért, és az épületből egy hang sem szűrődött ki, ami odabent étkező és iszogató vendégekre utalna. Pedig a hóvihar oly hirtelen csapott le, hogy senki sem folytathatja lóháton vagy kocsin az útját. Kényszerpihenőt tartó utasokra számított, pont olyanokra, mint ő.

Úgy hírlett, a fogadónak nagy istállója van, amely nyilván a másik boltíves átjárón túl helyezkedett el. A ló a fülét hegyezte, mintha tudná, hogy biztonságos helyre kerül, amíg el nem áll a vihar, és ismét járhatók nem lesznek az utak.

Konrad leugrott a bakról, egy póznához kötötte az állatot, és belépett az istállóba. Egyetlen lovászt sem látott, pedig a bokszokban álldogált pár ló. Ezt ugyan jó jelnek vette, de továbbra sem értette, miért nem jár arra senki.

Kilépett az épületből, és a behavazott úton fáradtan a fogadó bejárata felé indult, ahonnan végre hangfoszlányok hallatszottak.

Kirázta a hideg a szitáló ónos esőben. Az épület háta mögé vezető úton hirtelen megpillantott két fiatal nőt és egy hatvanas éveiben járó férfit, akik egy erős testalkatú fickót vonszoltak a földön. Vajon hová?

– Te jó ég! – sóhajtott Konrad önkéntelenül, amikor a közelükbe ért. – Részeg vagy halott? – kérdezte. Az is lehet, hogy megölték, tette hozzá gondolatban. Amilyen a szerencséje, pont egy gyilkosságba botlik!

– Remélem, egyik sem – felelte a férfi helyett a két nő közül az idősebb. Sűrűn pislogva nézett Konradra, miközben a hó megült a vastag kendőjén és a szőke haján. – Most találtunk rá idekint ilyen állapotban. Úgy látom, beteg.

Konrad közelebb lépett a csoporthoz. A másik, barna hajú nőt a kora alapján és a kötényéből ítélve szolgálólánynak nézte. A két nő a jókötésű fickó hóna alá nyúlt, az idős férfi pedig a lábánál fogva húzta.

A beteg férfi arcán lázrózsák ültek, és magában motyogott valamit, amit Konrad nem értett.

– Hová viszik? – kérdezte.

– Mégis mit gondol? Egy szobába. Bár nem tudom, hogyan fektetjük ágyba.

– Hadd segítsek! – ajánlotta Konrad, és miután a két nő elengedte a férfit, hátulról a hóna alá nyúlt, és így végre fel tudták emelni a földről az idősebb szolgával, aki még mindig a lábát fogta. – Hová vigyük?

– Menjenek végig az ösvényen az ajtóig, majd kinyitom – szólalt meg ismét a szőke nő, és előresietett. A nyíló ajtó alatt megcsikordult a jég, és félretolódott a hó. – Alice, siess és gyújts tüzet a kandallóban, hogy mihamarabb felmelegedjen a szoba – utasította a nő a lányt, miközben Konrad és az idős szolgáló nagy üggyel-bajjal a házhoz vonszolta az eszméletlen beteget.

– Igenis, Mrs. Waverly! – mondta Alice.

Aha! Szóval a tűzrőlpattant hölgy a fogadó tulajdonosa. Thorn őt is említette.

– Ez a fickó legalább nyolcvanöt kiló! – morgott Konrad, miközben az idős férfival bevitték a beteget a hálószobába.

– Legalább – vágta rá Mrs. Waverly, miközben lehúzta az ágyról a takarót. Végül beemelték a férfit az ágyba, és a hátára fektették. – Peter, segítsen ezt levenni róla! – kérte a nő az idős szolgálót, és kigombolta a lázas férfi télikabátját.

– Majd én – ajánlotta Konrad, és arrébb tolta az asszonyt. Peter megemelte az eszméletlen férfi vállát, így Konrad lefejthette a karjáról az átázott, nehéz gyapjúkabát ujját; végül kihúzta alóla a ruhadarabot. Újabb gombolás és huzigálás után lekerült a felöltő és a mellény is. Az asszony betakarta a férfit, és felakasztotta a ruháit, hogy megszáradjanak.

– Köszönöm a segítséget, kedves Mr... – fordult végül Konrad felé.

– Juncker. Konrad Juncker. Ezek szerint ön Mrs. Waverly, e pompás fogadó tulajdonosa – felelte ő. Gondolta, nem árthat, ha hízeleg egy kicsit.

– Igen, én vagyok, de az ünnepek alatt nem fogadok vendégeket – közölte Mrs. Waverly, tudomást sem véve a bókról.

– Bárhol meghúzom magamat – mosolygott Konrad kitartóan. – Talán akad hely a lovászok mellett. Szívesen fizetek teljes árat.

– Nem a pénzről van szó. Zárva vagyunk, és jelenleg nem tudok ellátást biztosítani. Peteren és az unokáján, Alice-en kívül személyzet sem áll a rendelkezésére.

– Sajnálom, hogy belerondítok a nyugalmasnak szánt napjaiba, de nem mehetek tovább ilyen körülmények között. Járhatatlanok az utak. Nyugaton már mindent beborított a jég, és mindjárt ideér. Már lehet hallani, még ha ön nem is vette észre odakint a hidegben – mondta Konrad. Mrs. Waverly habozott. – Ellátom magamat. Nincs szükségem személyzetre.

– Rendben. Maradjon, amíg járhatóvá nem válnak az utak – sóhajtott az asszony. – Sok szobám van az emeleten az udvarra néző galérián. Alice odavezeti a négyes szobához, de a csomagját magának kell vinnie. Peter gondoskodik a lóról meg a fogatról. A vacsoránkat is megosztjuk önnel, de ne számítson lakomára!

– Köszönöm – biccentett Konrad az asszony felé, majd Alice-szel meg Peterrel a fogadó elé indult az útitáskájáért. Ezután Peter az istállóba vezette a lovat, Konrad pedig követte a lányt az emeletre. Az aranyozott korlátdíszek, a méhviasz gyertyák és a széles lépcsősor arról tanúskodott, hogy a fogadó a módos utazóknak kínál szállást. Ilyesmiben sohasem volt része, amikor a színtársulattal turnézott.

– Hol hallott a mi pompás fogadónkról? – kérdezte Alice némi gúnnyal a hangjában.

– A barátom, Thornstock hercege dicsérte előttem a Fehér Rózsát, ami épp eszembe jutott az elemekkel küzdve.

– Ismerem a kegyelmes urat – felelte a lány barátságosan. – Néha megpihen nálunk Armitage Hall felé menet. Előfordul, hogy megiszik egy korsó sört, amíg a lovakat váltják – tette hozzá hátrapillantva. – Mrs. Waverly jószívű hölgy. Csupán azt remélte, hogy fellélegezhet egy kicsit a sok munka után. Általában egész évben telt házunk van.

– Szavamra mondom, nem terveztem, hogy itt szállok meg – kezdte Konrad, de hirtelen észbe kapott, mert nem akart udvariatlan lenni. – Hálás vagyok, hogy befogadnak. Sanforthba igyekeztem, a barátom kényelmes vidéki kastélyába.

– Sanforthba? – kérdezte a lány meglepetten, és majdnem tátva maradt a szája. – Ismerünk pár helybélit, de a kúriából senkit. Armitage hercegéhez készült? Persze! Thornstock hercege is a barátja. Micsoda család! Három herceg, három féltestvér. Valóban olyan duhajok, ahogy hírlik? Nyilván jól ismeri őket, ha meghívták magukhoz, és...

– Ó, megérkeztünk, itt a négyes szoba – vágott közbe Konrad, hogy elejét vegye a lány kíváncsiskodásának. Tudta, milyen pletykásak a falusi népek, ezért nem szívesen válaszolt volna a kérdésekre. – Ez az enyém, ugye?

– Igen – felelte a lány elpirulva. – Csak fecsegek, fecsegek, és majdnem elmentem mellette. – Kinyitotta az ajtót. – A nappalihoz hálószoba is tartozik. Két napja nem lakják, úgyhogy ki kell szellőztetnem. Tüzet gyújtok, megvetem az ágyat, és hozok friss vizet a tisztálkodáshoz. Ennél többet nem tehetek önért vacsora előtt.

– Majd én begyújtok, és hozok vizet, ha megmondja, hol találom a kutat.

– Köszönöm, ez nagy segítség – felelte a lány ámulva.

Miközben Konrad levette az ázott télikabátját, és felakasztotta egy kampóra, Alice tiszta ágyneműt vett elő az ágy alatti fiókból. Konrad megkereste a tűzszerszámokat, és nekilátott a tűzrakásnak a nappaliban lévő kandallóban. Miután az apró gallyakra halmozta a fahasábokat, addig ütögette egymáshoz a kovát meg az acélt, amíg a gyújtós lángra nem kapott. Egy perc múlva pattogott a tűz.

Észrevette, hogy Alice az ajtóból figyeli.

– Előkelő úr létére jól ért a tűzgyújtáshoz – jegyezte meg a lány.

– Ez azért van, mert nem vagyok az – felelte Konrad. – Pénzért dolgozom, a munkámból élek – tette hozzá a lány zavart pillantását látva.

– És mivel foglalkozik? Tűzgyújtással? – kérdezte Alice kétkedve, miközben felrázta a párnákat.

– Dehogy! Színműveket írok – nevetett Konrad. Pontosabban úgy teszel, mert valójában a legjobb barátod, Thorn írja őket, tette hozzá gondolatban.

– Olyanokat, amiket színházban játszanak? – kérdezte a lány.

– Pontosan olyanokat.

Csakhogy nem „írja” már sokáig őket, mert Thorn azt tervezi, hogy a jövőben a saját nevét fogja használni, így nem lesz rá szükség, hogy fizessen neki a titoktartásért. Az eddig kapott pénz nagy részét félretette ugyan, de mi lesz, ha elfogy? Elő kell rukkolnia egy tervvel.

Ismét beállhatna színésznek, de elege volt már az állandó utazásokból, és a londoni kollégák között kegyetlen rivalizálás folyt, pedig csak ott lehetett megélni a mesterségből. Ráadásul tartott tőle, hogy színházi berkekben hitelét veszti, ha kiderül, hogy valójában Thorn írta a Felix-darabokat, és nem ő. Pont ezért könnyen előfordulhat, hogy nem tudja készpénzre váltani a saját színdarabjait. Még ha ő maga el is hiszi, hogy ő írta őket, a színházi társadalom nem fogja.

A verseiből nem tud megélni, pedig a költészet áll a legközelebb a szívéhez, hacsak nem talál magának egy gazdag mecénást. Márpedig ahhoz nem volt kedve, hogy hajbókolva pénzt könyörögjön a gazdag barátaitól. A regénye csak félig készült el. Nem jöttek oly könnyen a szavak, mint a versírásnál.

– Szóval ezek a színdarabok olyanok, amiket Londonban is játszanak? – kérdezte Alice, miközben a tollal bélelt matracot paskolta.

– Igen. Láthatja őket, ha Londonban jár.

– Akkor akár Kínában is játszhatnák őket – sandított a lány Konradra.

A francba! Úgy gondolkodik, mint egy elkényeztetett ficsúr. Csak az jár a fejében, hogyan maradhatna Londonban, miközben ez a szegény lány soha életében nem járt ott. A szolgák általában csak akkor utaznak, ha az uruk vagy az úrnőjük útra kel, de még akkor sem mindegyik, mert általában csak az olyan fizetett társalkodónőket viszik magukkal, mint Flora.

Flora. Miért jut eszébe ismét a lány?

Egy hónapja látta Londonban nyolc év után először. Pont olyan bájos volt, mint tizenkilenc évesen. Elég volt egyetlen pillantás, és az összes emlék felelevenedett benne. A félszeg flörtöléssel és udvarlással töltött egy hónap alatt átélt táncok, hosszú beszélgetések és szemérmes érintések. A legszívesebben újrakezdené az egészet a lánnyal, bár kevés dolog változott az életében, a lányé pedig rosszabbra fordult.

Eljátszotta az egyetlen esélyt, hogy jóvátegye a vétkét. Oly sok kérdése lett volna, és egyet sem tett fel. Ráadásul esélye sincs rá, hogy a jövőben viszontlássa.

Te jóisten! Nem szabad rá gondolnia.

– Hadd segítsek a párnahuzatokkal! – mondta Konrad, miután Alice felhúzta a lepedőt.

– Nagyon kedves öntől, uram – felelte a lány, és átment az ágy másik oldalára. Hirtelen észrevett valamit odakint. – Egy fogat tart a felhajtó felé.

– Valóban egy hintó közeleg – nézett ki Konrad az ablakon. – Méghozzá elég nagy.

– A legjobb lesz, ha megyek, és jelentem az úrnőmnek – csettintett a nyelvével Alice. – Nem fog örülni. Már csak ez hiányzott! – tette hozzá az ajtó felé sietve.

Konrad tökéletesen egyetértett.

Második fejezet

Miss Flora Younger kesztyűs kezével megtörölgette a hintó ablaküvegét, és megpróbálta kivenni, mit lát a felhajtó végén.

– Attól tartok, a Fehér Rózsa néptelen – szólalt meg.

– Szamárság! – vágta rá Lady Hortensia Whitmarsh, Flora munkaadója, és ő is kinézett az ablakon. – Egy fogadót sohasem zárnak be. Példátlan udvariatlanság lenne az utazókkal szemben!

– Talán nem jószántukból tették – felelte a lány egykedvűen. – Egy lelket sem látok. Nem mintha jelenleg sok választásunk lenne. Csak az számít, hogy fedél legyen a fejünk felett.

– Badarság! Mindig van választásunk, a teremtésit neki! Szólok Braxtonnak, hogy hajtson tovább addig, amíg megfelelő hajlékot nem talál – mondta fölényesen a vikomtesz, és határozottan megkopogtatta a hintó tetejét. – Braxton! Braxton! Hallja, jóember! – kiáltotta. – Az ördög vigye el ezt a fickót, úgy tesz, mintha nem hallaná – morogta, miután nem érkezett válasz.

– Hiszen majdnem teljesen süket – nevetett Flora.

– Amit akar, azt meghallja – zsörtölődött Lady Whitmarsh.

– Mégsem teszi ki a szűrét.

– Persze hogy nem! Sohasem volt nála jobb kocsisom.

– Látja! – felelte Flora. Már régen feladta, hogy megértse Lady Whitmarsh észjárását. – Braxton azért jött erre, mert tudja, hogy ez az utolsó lehetőségünk, hogy elmeneküljünk a vihar elől.

– Talán – felelte a lady, és megkötötte a cipőfűzőjét. Szegény asszony lába megfájdult a hidegben, ezért mindig kioldotta a fűzőt a félcipőjén, ha utaztak. Úgy érezte, ez segít.

Flora begombolta a lombzöld bársonyköpenyét, amely a méltóságos asszonytól maradt rá, a fejére húzta a kapucnit, és alig várta, hogy kiszállhasson.

– Bárcsak a másik köpenyemet vettem volna fel, amikor reggel elindultunk az előző szálláshelyről! – jegyezte meg.

– Ugyan! Jó benyomást akartál tenni a vendéglátóinkra. Ez persze érthető. Nagyon csinos lett a köpeny, miután ráhímezted ezeket a cifraságokat és cicomákat. Remekül illik ehhez az ünnepi időszakhoz, a borostyán- és magyalágak közé.

– Igen, de túl hideg ebben az időben. A legmelegebb köpenyemet kellett volna felvennem, akármilyen ódivatú és nem ünnepi is.

– Ha arra kényszerülünk, hogy itt töltsük az éjszakát, vetesd le az utazóládát az inassal a szolgálók kocsijának a tetejéről. Habár lehet, hogy jobban jársz azzal a táskával, amelyet a fogadókban töltött éjszakákra pakoltál össze. Holnap reggel korán kelünk, és indulunk Armitage Hallba.

– Tartok tőle, hogy sehová sem indulunk egyhamar – felelte Flora. – Eltart egy darabig, amíg elolvad a jég és a hó.

– Ám legyen! Ez esetben holnap délutánra halasztjuk az indulást. Akárhogy is lesz, időben útra kell kelnünk, hogy ne várassuk meg a herceget.

– Még így sem hiszem, hogy...

A hintó hirtelen megállt, kivágódott az ajtaja, és Braxton dugta be rajta a fejét.

– Megérkeztünk, asszonyom! – közölte.

– Nem hallotta, hogy kopogtam magának? – kérdezte a lady méltatlankodva.

– Nem, mert a fülem mellett fütyült a jeges szél – vágta rá a férfi rezzenéstelen arccal, mivel már megszokta Lady Whitmarsh házsártoskodását. – Valóságos orkán tombol idekint. Olyan közel álltam meg az épülethez, amennyire lehetséges.

– Nagyon derék magától, Braxton – hálálkodott Flora.

– Köszönöm, kisasszony. Vigyázzanak mindketten, mert a bejárat előtt csúszik a talaj.

– Hol az inasom, hogy átsegítsen minket a csúszós részen? – elégedetlenkedett a lady. – Biztosan lemaradtak.

– Sajnálom, asszonyom. A szolgálók abban a fogadóban maradtak, ahol legutóbb lovakat váltottunk – szólt közbe Braxton. – James nem hajt jól ilyen pocsék időben, ezért azt tanácsoltam neki, hogy várjanak az indulással.

– Anélkül, hogy engedélyt kért volna rá tőlem? – kérdezte Lady Whitmarsh döbbenten.

– Ahogy mondja – felelte a kocsis makacsul. – A lehető legmesszebb akartam jutni, mielőtt az utak teljesen járhatatlanná válnak, és nem fecsérelhettem az időt arra, hogy a méltóságos asszonyommal vitatkozzak.

– Vagy úgy! – felelte a lady, és mély levegőt vett. – Nos, ez esetben remélem, találunk valakit, aki a segítségünkre lesz.

A vikomtesz és a kocsis oly régen ismerte egymást, hogy már nem vettek tudomást a kettejük közötti súrlódásokról. Flora gyakran jót mulatott magában a civódásaikon. Most azonban nem volt ehhez kedve, mert alig várta, hogy megigyon egy csésze forró csokoládét, és letelepedjen egy meleg kandalló mellé.

A két nő kiszállt a kocsiból, és amíg a fedett folyosóhoz nem értek, Braxton a kinyújtott karjával védte őket a széltől. Hangok hallatszottak az épületből.

Remek! Ezek szerint a fogadó nem néptelen, gondolta Flora. Így már van esély a meleg kandallóra.

Néhány pillanat múlva egy csinos nő sietett eléjük a fedett folyosó túlsó végéből.

– Jenna Waverly vagyok, a fogadó tulajdonosa – mutatkozott be, amikor odaért. – Gondolom, szállást keresnek – tette hozzá. Látszott rajta, hogy nagyon kimerült.

Mivel nem akarta, hogy Lady Whitmarsh egy ilyenkor szokásos csípős megjegyzése miatt mindannyiukat kiebrudalják, Flora magához ragadta a szót.

– Valóban így van – mondta. – Nagyon hálásak lennénk, ha befogadna minket, mert nem hiszem, hogy a kocsisunk hajlandó továbbhajtani ilyen időben.

– Teával és némi harapnivalóval szolgálhatok egy darabig, de ez minden. Az ünnepek alatt általában zárva tartunk, hogy a szolgálók a családjukkal lehessenek.

– Hallatlan! – adott hangot a nemtetszésének Lady Whitmarsh. – Sebaj, fizetünk. Milyen kellemes meglepetés, hogy egy asszony a fogadós! Bárcsak több ilyen lenne! – tette hozzá sietve, amikor Flora összeráncolt homlokkal rápillantott. A lány megkönnyebbült a vikomtesz behízelgő hangja hallatán, de az érzés hamar elszállt. – Gyakrabban látogatnám a fogadóját, ha rendszeresen megfordulnék ezen az isten háta mögötti helyen. Szerencsére erről szó sincs – tette hozzá a lady.

– A méltóságos asszony arra céloz, hogy... – kezdte Flora zavartan.

– Hagyjuk, hadd mondja el a méltóságos asszony maga, mire célzott! – csendült fel egy ismerős hang. – Ebben nem szorul segítségre.

Amikor a közeledő férfi tekintete találkozott Floráéval, a lány szíve óriásit dobbant. Csak egyetlen embernek volt olyan sötétkék szeme, mint a csillagos éj. Konrad Juncker állt előtte teljes életnagyságban, pimaszul jóképűen, egy szívtipró nyegleségével.

Flora szíve összeszorult. Hogy lehet ez? Idáig követte őket? Talán megtudta, kit takar az „Egy Kifinomult Úrilány” álnév, aki gyakran bírálja a színműveit a London Society Timesban? Hacsak nem...

Hunyorogva Lady Whitmarshra pillantott. Gond nélkül el tudta képzelni róla, hogy ő próbálja összehozni vele. Lehetetlen, hiszen a vikomtesz már akkor megvetette Junckert és a műveit, mielőtt megismerte őt, és különben is mesteri cselszövésre lett volna szükség, hogy megrendezze ezt a találkozást, hiszen még ő sem tudja befolyásolni az időjárást.

– Önök ismerik egymást? – nézett Mrs. Waverly meglepetten Florára és Konradra.

– Fogalmazhatunk így is – felelte a férfi mélyen a lány szemébe nézve. – Évekkel ezelőtt találkoztunk először, és a közelmúltban ismét összefutottunk Londonban. Mrs. Waverly, hadd mutassam be önnek Lady Hortensia Whitmarsht és a kísérőjét, Miss Flora Youngert!

– Ha szállást adott ennek a fiatalembernek, minket sem küldhet el – jelentette ki a vikomtesz Jennára pillantva.

– Kapott szállást, de vállalta, hogy ellátja magát – felelte Mrs. Waverly csodálkozva. – Azért zárom be a fogadót az évnek ebben a szakában, hogy kipihenjem magamat. Csak néhány fő személyzet és én maradtam itt. Megteszünk mindent, hogy kiszolgáljuk önöket, de csak nagyon kevés élelmiszerem van. Ha úgy döntenek, hogy maradnak, segíteniük kell a főzésben és a hasonló munkákban.

– Nekem is van személyzetem, így... – kezdte a lady, de hirtelen elhallgatott, és kérdőn felpillantott, amikor Flora oldalba bökte. – Ó, valóban! Csak én vagyok, és Miss Younger – mondta végül, mert eszébe jutott, hogy a cselédek lemaradtak.

– Meg a méltóságos asszony kocsisa – szólt közbe Flora, és megpróbált tudomást sem venni Konradról. – Biztos vagyok benne, hogy Mr. Braxton szívesen segít az istállóban, vagy bárhol, ha szükség lesz rá. Majd én gondoskodom Lady Whitmarshról. Megoldjuk, asszonyom.

– Nos, rendben. Rendszerint Alice mutatná meg a szobájukat, de most mással van elfoglalva.

– Melyik szobát adja Lady Whitmarshnak és Miss Youngernek? Majd én odavezetem őket – ajánlotta Konrad. – Ó, és kérem, árulja el, hol találom a kutat! Viszek nekik is vizet, hiszen a magaméról is nekem kell gondoskodnom.

– Köszönöm, Mr. Juncker. Nagyon kedves öntől – felelte a fogadósnő, majd a háta mögé mutatva elmagyarázta, hol a kút. – A hölgyek szobája ugyanazon az oldalon van, mint az öné. A kettes lakosztály. Így egyszerűbben gondoskodik önökről Alice. Most pedig elnézésüket kérem, a betegemmel kell foglalkoznom.

A beteggel? – nézett kérdőn Flora a nő után. Végül is hány ember kért menedéket?

Remélte, ahhoz elég, hogy ne kelljen állandóan Konradba botlania. A Mrs. Waverlyre vetett pillantásaiból arra következtetett, hogy már az asszony bizalmába férkőzött.

Akaratlanul is elfogta a féltékenység. Persze hogy a bizalmába férkőzött. Minden nőt levesz a lábáról a hamis mosolyával, nem számít, hány éves.

– Mehetünk, hölgyeim? – kérdezte Konrad, és a háta mögött lévő csukott ajtóra mutatott.

– Menj Mr. Junckerrel, és győződj meg róla, hogy megfelelő-e a szoba – utasította a lady Florát. – Addig én... nos, addig közlöm Braxtonnal, hogy úgy döntöttünk, itt maradunk, és felhozatom vele a poggyászt.

Flora megpróbált olvasni Lady Whitmarsh tekintetéből. Eszébe sem jutott volna eddig Braxtont ilyesmiről informálni, és neki sem kellett mostanáig megvizsgálnia a szállást soha. Vajon miben sántikál?

Konrad a távozó vikomtesz után nézett, majd kinyitotta a lány előtt az ajtót, és a lépcső felé mutatott.

– Miért hagyja, hogy szolgaként bánjon magával? – kérdezte.

– Mert tetszik vagy sem, az vagyok – vágta rá Flora türelmetlenül, és elindult felfelé a lépcsőn. – Ha az ember pénzért dolgozik, és nem szívjóságból, természetes, hogy szolgaként bánnak vele. Még ez is jobb azonban, mint ha váltott lónak használnák két úti cél között, és soha többé nem gondolnának rá.

Konrad bosszúsan morgott valamit válaszként az orra alatt, de a lány ettől nem érzett akkora elégtételt, mint remélte. Mindegy, így most már ő is tudja, hányadán állnak, és nem kell foghegyről válaszolgatnia neki, mint ahogy egy hónapja tette a rövid találkozásukkor.

– Bathban más volt a helyzet, és nem tudtam... Mindegy. Most már úgysem számít – motyogta Konrad alig érthetően.

Pedig Florának nagyon is számított, mégsem kérhette, hogy adjon magyarázatot. Bizonyára találna, és így kénytelen lenne hinni neki, ami még több boldogtalansághoz vezetne.

– Hogy kerül ide egyáltalán? – kérdezte Flora végül.

– Hasonló okból, mint ön. Az időjárás elől menekültem.

– Nyilván a vérében van az állandó menekülés – jegyezte meg a lány, amikor felértek az emeletre. Ott már melegebb volt, ezért levette a kapucniját.

Rögtön meg is bánta, mert Konrad váratlanul elé lépett, és neki szinte megfagyott a vér az ereiben.

– Mit mondott? – kérdezte szúrós pillantással.

– Mindegy. Most már úgysem számít – ismételte Flora a férfi korábbi szavait.

– Ha mindenáron tudni akarja, éppen Armitage Hallba tartok, vendégségbe.

– Armitage hercege hívta meg? – kérdezte Flora rémülten. Itt is és ott is össze lesznek zárva?

– Történetesen a féltestvére legjobb barátja vagyok, bár ezt nyilván nem gondolta volna, figyelembe véve az alacsony származásomat.

A gúnyos megjegyzés bántotta a lányt.

– Olyan alacsony, hogy egész London ismeri. Az álszerénység nem szép dolog, uram.

– Fogalma sincs, mennyire szerény ember vagyok valójában – vágott vissza Konrad.

– Elhiszem, ha maga mondja – felelte a lány, és elindult a folyosón anélkül, hogy tudta volna, hová tart. – De nem akartam megbántani. Thornstock nem Armitage Hallban él. Minket azért hívtak meg, mert Armitage ifjú felesége, Vanessa a barátnőm. Nem gondoltam, hogy Thornstock vagy a család más tagjai is ott lesznek. Csupán erre utaltam.

Ekkor hirtelen megértette, hogy Lady Whitmarsh könnyűszerrel meghívathatta mindkettejüket: Florát és Konradot is. De miért akarná összehozni Konraddal, akit cseppet sem kedvel?

Az egésznek semmi értelme. Nyilván félreérti a helyzetet.

Flora csacska szíve nagyot dobbant, amikor Konrad közelebb lépett hozzá. Miért van még mindig ilyen hatással rá? Tizenkilenc éves korában még érthető volt, de azóta sokat látott nővé érett, és egy arisztokrata dáma társalkodónője lett. Nem szabad, hogy ilyen hatással legyen rá.

– Kössünk fegyverszünetet! – suttogta Konrad. Flora kissé megborzongott.

– Nem tudtam, hogy hadban állunk – felelte a lány.

– Pedig oly hideg tekintettel néz rám, hogy ezt kell gondolnom.

– Mit vár tőlem? Melegséget? Szó nélkül eltűnt az életemből, hogy híres színműíró legyen – mondta Flora. – Elhitette velem, hogy... – tette hozzá, de aztán elhallgatott. – Nem érdemes erről beszélni. Elő kell készítenem a méltóságos asszony szobáját, meg az enyémet is.

– Segítek.

– Nincs szükségem a segítségére.

– Tisztában van egyáltalán vele, hogyan kell tüzet gyújtani? – kérdezte a férfi gúnyos mosollyal, mert nagyon is jól tudta a választ.

– Ön talán tudja? – vágott vissza Flora. Ó, mennyire utálom!, tette hozzá gondolatban.

– Tudom. Fegyverszünet alatt pedig azt értettem, hogy tegyük félre a múltbéli sérelmeinket arra a néhány napra, amit kénytelenek vagyunk ebben a személyzettel gyéren ellátott fogadóban tölteni.

– Néhány napra? – kérdezte a lány döbbenten, és összeugrott a gyomra. – Csak nem leszünk kénytelenek itt tölteni a karácsonyt?

– Nagyon is elképzelhető! Miért? A jó oldala az egésznek, hogy Sanforth nincs messze, és az ott ragadt vendégek sem tudnak távozni. Pár nap kérdése, és a barátainkkal ünnepelhetünk.

– Remélem, igaza van. Vanessa azt mondta, a család állít egy úgynevezett karácsonyfát. Még ő sem látott ilyet, így nem tudta leírni, hogy néz ki. Alig várom, hogy lássam!

– Ha ugyanarról beszélünk, mint amilyet a szüleim állítottak minden évben, akkor gyönyörű – felelte Konrad. A lány kérdő pillantást vetett rá. – A karácsonyfa német hagyomány. Apám német volt, és Armitage összes testvére német földön nevelkedett. Minden fa más azonban, ezért nem adhatok pontos leírást.

– Így még csalódottabb leszek, ha mégsem láthatom – felelte Flora. Konrad szüleiről viszont még sohasem hallott, és már majdnem feltett egy kérdést, amikor a férfi folytatta:

– Nos, mit szól a fegyverszünethez? Beleegyezik?

Flora a férfi világosszőke, divatosan kócos haját, remek szabású ruháját, a legjobb minőségű gyapjúból készült sötétkék felöltőjét és csokoládészínű, kemény szárú csizmáját méregette szórakozottan. Mi tagadás, csakugyan vonzó ember, igazán elragadó a megjelenése.

Mégsem volt ugyanaz, akinek egykor látta. Már ha egyáltalán jól ítélte meg akkor. Híres emberré vált, és nem jelentett rá veszélyt. Mit akarna tőle egy megannyi rajongóval bíró férfi, aki kedvére válogathat a nők között? Még akkor is, ha a szeme úgy csillan néha, mintha szívesen megölelné, ha egy kis időre egyedül maradnának.

Milyen kár, hogy nem maradhatnak egyedül egy kis időre! Pedig csábító volt a gondolat.

Butaság az egész!

– Rendben. Talán tényleg bölcs dolog lenne a fegyverszünet – mondta végül a lány. Nagyon bölcs, ha végül tényleg megbékélne a jelennel, és elfelejtené a múltat, tette hozzá gondolatban.

– Nos, rajtam nem múlik – sóhajtott megkönnyebbülten Konrad. – Így tehát...

– Ó, itt van, Mr. Juncker! – szólalt meg egy kislányos hang a hátuk mögül.

Flora ingerült pillantással fordult a rajongó tekintetű, pirospozsgás, telt keblű szolgálólány felé. A mindenségit neki! Már ezt a nőt is levette a lábáról!

– Bizonyára te vagy Alice – ragadta magához a szót Flora, és a haragját lenyelve mosolyt erőltetett az arcára. – Attól tartok, az úrnőm és én itt ragadtunk, és csak akkor utazunk tovább, amikor járhatók lesznek az utak. A kettes számú szobát kaptuk, ha nem tévedek. Ugye, Mr. Juncker?

Konrad szemében ugyanaz a fény csillant, mint amikor Mrs. Waverly a földszinten kiosztotta a lakosztályt a két nőnek. Amely a fogadó ugyanazon oldalán van, mint a férfié!

– Melyik az ön szobája? – kapott észbe Flora.

– A négyes.

– Majdnem közvetlenül egymás mellett – mutatott Alice előre a folyosón. – Látja?

Flora elfojtott egy sóhajt. Csak egy ajtó választotta el egymástól a két szobát. Te jóisten!

– Ugye milyen jó, hogy fegyverszünetet kötöttünk? – suttogta Konrad kissé előrehajolva.

Vagy épp ellenkezőleg. Flora úgy érezte, mire a nap véget ér, megbánja, hogy kibékültek.

Harmadik fejezet

Konrad abban a pillanatban tudta, hogy bajban van, amikor meghallotta Flora csengő hangját a földszinten. Ugyanolyan nagy hatást gyakorolt rá, mint amikor először találkoztak Bathban. Vagy mint legutóbb a színházban, amikor a nevetése önkéntelenül odavonzotta a vikomtesz páholyához.

A lány hangja úgy csilingelt, mint a verssorok, amelyeket a férfi papírra vetett. A legszívesebben egész nap hallgatta volna.

– Miss Younger és én... nos, ismerjük egymást – nyögte ki végül Konrad, mert Alice kérdőn bámulta őket. – Évekkel ezelőtt találkoztunk, régi barátok vagyunk.

– Azért nem vagyunk annyira régi barátok!

– A legalázatosabban esedezem a bocsánatáért – hajolt meg Konrad gúnyos mosollyal. – Eszem ágában sem volt félreérthetően fogalmazni – tette hozzá, merész pillantást vetve a lány ívelt szemöldökére és csinos orrára, amelyet a legszívesebben azonnal megcsókolt volna.

– Veszélyes fickó, tud bánni a nőkkel. Mestere a szónak – mondta Alice Florának.

– És mint tudjuk, gyakorlat teszi a mestert – jegyezte meg epésen Flora, de önkéntelenül is elmosolyodott.

– Ne aggódjon amiatt, hogy közel van a szobája az úréhoz – tette hozzá Alice. – A lakosztályának két bejárata van, használja a másik ajtót, a folyosó végén.

– Azért nem kellene ennyire megkönnyebbültnek látszania, Miss Younger – nevetett Konrad a két nőn.

– Jöjjön, megmutatom! – mondta Alice, és elindult a folyosón, a nyomában Florával.

– Alice! – kiáltott Mrs. Waverly a földszintről, alighogy elindultak. – Gyere azonnal! Újabb vendégek érkeztek.

– Te jóisten! – dörmögte a lány. – Itt a kulcsa, kisasszony. Az ajtó nyitva van, mert eddig nem voltak vendégek – tette hozzá, majd Flora kezébe nyomott két kulcsot, és elindult a lépcső felé. – Megyek, asszonyom! – kiáltotta.

– Keressük meg együtt a másik bejáratot! – nyújtotta Konrad a karját Florának. – Amíg megveti az ágyat, tüzet gyújtok. Tudja, hogyan kell megvetni egy ágyat, ugye? – kérdezte a lányra pillantva.

– Persze hogy tudom – vágta rá Flora, és kényszeredetten Konradba karolt.

A lányt narancsvirágillat lengte körül. A kapucni alól előkerülő sűrű, sötétszőke fürtjeit már alig tartották a hajcsatok.

Konrad nem bánta volna, ha kiszabadíthatná a hajzuhatagot. Még sohasem látta leengedett hajjal a lányt, pedig nagyon vágyott rá. Egész biztosan csodás látványt nyújt.

Elég ebből, te fajankó! Egyszer már túltetted magad rajta, pedig elég csúnyán végződött a dolog, gondolta Konrad.

Úgy látszik azonban, a sors adott egy esélyt, hogy jóvátegye a vétkét, és ezt ki kell használnia. Mindenképpen magyarázattal tartozik Florának, de csak magyarázattal, semmi mással. Nem udvarolhat neki, mert azzal mindent elrontana, hiszen semmit sem ajánlhat neki. A lány jobb férfit érdemel.

Miután elmentek először az egyikük, majd a másikuk ajtaja előtt, a folyosó végén észrevettek egy újabb ajtót, amelyre szintén egy kettest írtak.

– Ezt nevezem! – biccentett Konrad, miután mindketten beléptek. Az ajtót az illendőség kedvéért nyitva hagyta. – Lady Whitmarsh elégedett lesz.

– Csak akkor, ha mindent rendben talál, mire ideér. Hol vannak a lepedők? – nézett körül Flora.

– Az ágy alatt – felelte Konrad, és nekilátott a tűzrakásnak.

– Honnan tudja? – kérdezte a lány, és térdre ereszkedett, hogy kihúzza az ágyneműtartó ládát.

– Elfelejti, hogy önök előtt érkeztem. A saját szobámat már előkészítettem – mondta a férfi, miközben a gyújtósra tette a fahasábokat.

Flora nem látott azonnal munkához, körbejárta a szobát, hogy szemügyre vegye a kényelmes berendezést.

– Ó, van gardrób is! – lelkendezett, és kinyitott egy ajtót. – Nem gardrób! Egy másik szoba.

– Ezért hívják lakosztálynak – csipkelődött Konrad.

Flora pár percre eltűnt. Amikor visszajött, már nem volt rajta a köpenye. Skarlátszínű tafotaruhát viselt, csinos, hímzett levéldíszekkel. Szép volt a ruha, de a lány mosolya még azt is túlragyogta. Konrad tudta, hogy elveszett.

Ez maga a kárhozat.

– Egy nappali nyílik innen, és van egy külön hálószoba is nekem – mondta Flora vidáman. – Kicsi, de nagyon otthonos. Most már tudom, miért van két bejárat. A másik az én szobámba nyílik.

– Csodás! – vágta rá a férfi, mert így biztos lehetett benne, hogy gyakran egymásba botlanak.

Pedig ez egyáltalán nem volt jó hír. Elveszettnek érezte magát. Elhatározta, hogy nem gondol a lányra. Különben is, tüzet kell gyújtania.

– Hol a csudában tanult meg tüzet gyújtani? – kérdezte Flora, és leült az ágy szélére.

– Egy jó tündér megtanított – tréfálkozott Konrad.

– Ezt a választ vártam. A Bathban együtt töltött idő után sem tudom, ki is ön. Senki sem tudja. Mindenkivel bizalmatlan, és a kérdéseket tréfával üti el – mondta a lány. – Nyilván csak azért csinálja, hogy felkeltse az érdeklődést önmaga iránt – tette hozzá fejcsóválva, amikor Konrad nem válaszolt. – Mi, fiatal hölgyek vevők vagyunk az ilyesmire. Elragadónak találjuk. Az idősebb matrónák pedig titokzatosnak tartják, bár ezt nem dicséretnek szánják.

– Nem lep meg – felelte Konrad, majd felállt, és megtörölte a kezét.

– Mindenféle spekuláció kelt szárnyra. Volt, aki amerikainak vélte, hiszen a német neve ellenére nincs német kiejtése. Más gazdag grófnak tartotta, akit külföldön ismert meg Thornstock – csacsogta Flora. Bájos tekintete felébresztette Konradban a régi érzéseket, amelyeket most a pokolra kívánt. Erőnek erejével elűzte magától az érzelmeket. Másként nem megy. Óvatosnak kell lennie. Jóváteszi a vétkeit, de nem ígér semmit. Nincs más megoldás, az ördög vigye el! – Ez jó magyarázatnak tűnt – folytatta a lány. – A herceg Poroszországban nőtt fel. Ő is pont olyan rejtélyes, mint ön. Szinte semmit sem árul el magáról. Őszintén szólva, az imént hallottam először, hogy az apja német.

Konrad azonnal megbánta, hogy szóba hozta a családját. Esze ágában sem volt erről beszélni, pedig a lány nyilván ezt várta.

– Elárulom, hogy Thornt egy színházban ismertem meg Bristolban – mondta Konrad, hogy kevésbé fájdalmas témára terelje a szót.

Figyelembe véve, hogyan hajolt felé a lány ennek hallatán, ez nemigen ijesztette el.

– Ugyanazt a színdarabot nézték meg? Vagy akkor már a Felix-darabokon dolgozott?

Konrad eltöprengett. Már elege volt abból, hogy Thorn miatt hazudozik, mégis folytatnia kell, mert lehet, hogy azokra a színművekre pont nem tart majd igényt a barátja. Odavethetné az igazság néhány morzsáját, és így nem kellene mindent egyszerre bevallania, akármekkora kísértést érez is rá. Ha a lány rájönne, hogy valójában a társadalmi ranglétra magasabb fokán áll, elfordulna tőle. Ugyan a szülei kétségkívül szegények – nyilván ezért szegődött társalkodónőnek –, de akkor is nemesek, nem úgy, mint ő.

– Nos, ami azt illeti, épp a színtársulatommal voltam Bristolban, és Benedeket játszottam a Sok hűhó semmiértben. A tűzgyújtást a vándorszínészkedés során kellett elsajátítanom, mert nyáron a szabad ég alatt töltöttük az éjszakákat. Valakinek tüzet kellett gyújtania, ha meleg ételt akartunk. Általában rám osztották ezt a szerepet – mondta. Flora úgy megdöbbent, hogy tátva maradt a szája. Sokféle magyarázatra számított, de erre nem. Konrad elfordult, hogy ne lássa, ahogy darabokra szakad a lányban a róla kialakított kép. – Erre utaltam az imént, amikor azt mondtam, a szerénységem nem tettetett. Alacsony sorból származom. Ha nem barátkoztam volna össze Thornnal, még mindig a színtársulattal utazgatnék.

– De... de hiszen amikor megismertem, kifogástalan volt a modora. Nem mondtam volna meg, hogy nem közénk tartozik.

– Ilyen egy jó színész – vonta meg a vállát Konrad. – Legalább öt évig játszottam úriemberszerepeket a színpadon. Sőt, több ideig, ha beleszámolom a fiatal éveimet. Máig vannak azonban hiányosságaim az etikett terén, nem tökéletes a modorom, de jól álcázom, és folyamatosan tanulok másoktól.

– Mit keresett Bathban? – kérdezte Flora még mindig döbbenten. Konrad nem tudta eldönteni, valóban érdekli-e, vagy egyszerűen dühös rá, mert régen az orránál fogva vezette.

– Nos... Thorn elolvasta az egyik készülőben lévő művemet, és ígéretesnek találta. Mivel művészetpártolónak tartja magát, úgy döntött, hogy szerzőként és nem színészként vezet be a londoni társasági életbe. Azt remélte, a környezetváltozásból ihletet merítek, és befejezem a darabomat. Azért mentünk Bathba, hogy felkészítsen a szerepre. Ez elvárt dolog egy szerzőtől. Ismernie kell a társasági életet, de anélkül, hogy túlságosan felhívná magára a figyelmet.

Ó, végül teljesen elveszett a valószínűtlen hazugságok hálójában! Azért mentek Thornnal Bathba, hogy lássák, valóban megállja-e a helyét színműíróként az előkelő társaságban. Nem illett volna a herceg tervébe, ha Konrad nem egyéb, mint egy vidéki, faragatlan színész, akit Bathban fedezett fel.

– Ezek szerint csak gyakorolt rajtam – suttogta Flora. – Csak azért flörtölt velem, hogy kiderüljön, megállja-e a helyét a londoni arisztokrata társaságban? – kérdezte elcsukló hangon.

– Dehogy, a mindenségit! – csattant fel Konrad. A lány úgy nézett rá, mint akit elárultak. Te jóisten! Sohasem akart fájdalmat okozni neki. – Egyáltalán nem gyakoroltam. Úgy éreztem, ön mellett levegőt kapok, mert önmagam lehettem, és nem nézett le azért, aki vagyok. Tudja, milyen felszabadító érzés ez?

– Van róla elképzelésem – felelte a lány, de nem fejtette ki, mire gondol. Odalépett az ágyhoz, és felkapott egy lepedőt. – Jobb lesz, ha nekilátok, mert Lady Whitmarsh itt alszik ma éjjel.

– Miért hagyja, hogy a lady kihasználja? – vetette oda a kérdést Konrad dühösen, mert megértette, hogy nem számíthat Florától hasonló őszinteségre. Őrjítő!

– Kihasznál? – kérdezett vissza Flora kifürkészhetetlen arckifejezéssel. – Lady Whitmarsh nem az a vén satrafa, akinek gondolja. Csupán akkor lesz házsártos, ha keresztülhúzzák a terveit. Például amikor egy jeges hóvihar miatt nem éri el az úti célját.

– Értem – felelte a férfi, de nem tűnt meggyőzöttnek.

– Jól megértjük egymást – folytatta a lány, és elfordult. – Sohasem emlékeztet rá, hogy alatta állok a társadalmi ranglétrán, pedig ezt bármelyik munkaadó megtenné. Számomra ő az, aki mellett önmagam lehetek anélkül, hogy bántana.

Ha Flora azért mondta mindezt, hogy megsebezze, sikerrel járt. Egykor ő is ezt akarta nyújtani számára.

– Érezte valaha mellettem, hogy önmaga lehet? – kérdezte Konrad, és közelebb lépett a lányhoz.

– Persze – felelte Flora merengve. Borostyánkőszínű szemében megcsillant a tűz fénye. Hirtelen erőt vett magán, és folytatta az ágyazást. – De csak annyira, mint bármelyik nő, akinek udvarolnak, és nem felejti el, hogy közben jó benyomást is kell tennie.

– Úgy érti, pont úgy viselkedett, mint bármelyik nő, aki férjet akar fogni magának? – vonta le a következtetést Konrad keserűen. – Ezek szerint azt mondta, amit hallani akartam.

– Nem egészen, de akkor még fiatalabb és nyitottabb voltam – válaszolta a lány komoran. – Egyszerű és érthető, hogy azt reméltem, Bathban férjet találok magamnak. Pontosabban a szüleim remélték. Ezért engedték, hogy a nagynéném a szárnyai alá vegyen, és bevezessen a bathi társasági életbe, ahol volt némi esélyem, hogy elfogadható férjet találjak.

– Lady Hyde a nagynénje? – kérdezte Konrad döbbenten. – Sohasem említette, milyen rokoni kapcsolatban állnak.

– Anyám nagynénje volt – helyesbített a lány, és befejezte az ágyazást. – Anyám azonban nem örökölt tőle, mert voltak fiai. Így Hyde nénikém azzal próbálta segíteni a családomat, hogy jó férjet keres nekem. Felajánlotta, hogy tekintélyes hozományt ad, ha találok egy hozzám illő úriembert. Mivel a szüleim és én voltunk a szegény rokonok, nagylelkű volt az ajánlat.

Konrad megszédült. Azt hitte, a lány Lady Hyde-dal azonos társadalmi szinten áll, jóval a sajátja felett. Ezért nem ígért neki semmit, és ezért nem kompromittálta. Akkor még nem keresett feleséget. Magát sem tudta rendesen eltartani, nemhogy egy családot.

És még mindig nem tudna, legalábbis nem a megfelelő színvonalon.

– Ezek szerint, amikor én, egy teljesen alkalmatlan jelölt, az érzelmeivel játszottam, keresztülhúztam a számítását – vonta le a következtetést, amikor végre rájött, mit jelentenek a lány szavai. – Ezért lett társalkodónő, és nem menyasszony?

– Már rég történt – felelte Flora elpirulva.

– Ez nem válasz – mondta a férfi.

Flora magához vette a másik ágyra való lepedőt meg huzatot, és átment a saját szobájába. Bár tudta, hogy nem jól teszi, Konrad követte. Meg kell tudnia, mennyi kárt okozott a lánynak azzal, hogy nyilvánosan mutatkozott vele, de nem kérte meg a kezét.

Akkoriban még nem tudta, milyen következményekkel jár az ilyesmi. Mivel kiragadták a választott családjaként szeretett színtársulatból, Bathban magányosnak érezte magát, és úgy tűnt, kölcsönösen kedvelik egymás társaságát. Most azonban, az elit berkein belül töltött jó pár év után tudta, miként hatottak a tettei a fiatal lány életére.

Sőt, ismét nehéz helyzetbe hozhatja, hiszen kettesben időznek a hálószobában, amelynek a folyosóra vezető ajtaja ráadásul zárva van. Tudta, hogy azonnal távoznia kellene, de képtelen volt rá.

Ki kell derítenie, mit nem mondott még el a lány.

Flora didergett. Konrad körülnézett a helyiségben. A két másik szobával ellentétben itt nem volt kandalló, és az ágy is elég kicsi volt. Gombócot érzett a torkában. Nem akarta a lányt kellemetlen helyzetbe hozni, de önhibáján kívül mégis megtette.

– Vegye fel a köpenyét, ha fázik! – szólalt meg halkan.

– Útban lenne. Nem érdekes.

Dehogynem! – gondolta Konrad.

– Egészen mostanáig azt hittem, csak a szívét törtem össze, amikor egyetlen búcsúszó nélkül távoztam, de ezek szerint sokkal többet ártottam önnek – jelentette ki a férfi komoran.

– Nem számít – felelte a lány, és ügyes mozdulattal  felterítette a lepedőt az ágyra.

– Nekem számít – lépett az ágyhoz a férfi. – Mostanra családanyának kellene lennie három-négy egészséges, boldog gyerekkel. Amikor a múlt hónapban megláttam, meglepett, hogy nem így van. Azt feltételeztem...

– Feltételezte? – csattant fel a lány. – Miért feltételeznek a férfiak mindig valamit a nőkről? Az egyetlen reményem a házasságra a nagynéném által felajánlott hozomány volt. Világossá tette előttem, hogy csak akkor hajlandó fizetni, ha tisztességes férjet találok, és nem egy kalandort. A pénzét akkor sem bízta volna egy... egy kétes alakra, ha megkéri a kezemet. Amire persze sor sem kerülhetett, hiszen köddé vált.

– Miután elmentem, miért nem... a nagynénje vagy ön, miért nem próbált ismét...?

– Egy másik férfit keresni? – vágott közbe Flora indulatosan. – Nem így működik a dolog. A nagynéném és a világ szemében érdemtelennek bizonyultam a hozományra, mert túl könnyen és túl hamar kimutattam az érzelmeimet, amiket egy arra méltatlan férfi iránt éreztem.

Te jóisten! – gondolta Konrad.

– Ön is úgy gondolta, méltatlan vagyok az érzelmeire? – kérdezte hüledezve.

– Nem. Akkor még nem – felelte a lány, és Konradot kikerülve átment az ágy másik oldalára. – Rajongtam magáért, és nagyon jól éreztem magamat a társaságában. Emellett imponált az is, hogy egy gazdag herceg a jóbarátja. Hogy gondoltam volna méltatlannak?

– Bocsásson meg! Nem hittem, hogy minden reményét belém fekteti.

– Nem gondolta? – kérdezte a lány dühösen. – Persze hogy nem gondolta, hiszen akkor már rég szedte a sátorfáját, és Londonba ment sikert és hírnevet hajszolni. Egyetlen búcsúszó nélkül, ahogy az imént mondta.

– A búcsú elmaradása nem az én hibám – védekezett Konrad. – Akárcsak a nagynénje, Thorn is aggódni kezdett, amikor látta, hogy felhívtuk magunkra a figyelmet. Éppen akkor keveredett ki egy kellemetlen helyzetből egy fiatal hölggyel, és nem akarta, hogy velem is ez történjen. Tudta, hogy nincs pénzem, tudta, hogy talán sohasem jelentetik meg a művét... mármint a művemet, és ha mégis, lehet, hogy nem arat sikert Londonban. Ezért néhány Bathban töltött hét után a tudtom nélkül összecsomagoltatta a holminkat, és felpakoltatta egy kocsira, majd közölte, hogy indulunk.

– Lehet, hogy jobb is így – bólintott a lány. – Ha nem utazik el, talán... talán mindketten... Nem számít – vonta meg a vállát. – Miután elment, a szájukra vették az emberek, és hozományvadásznak nevezték. Nem hittem nekik, mert olyan... olyan közel kerültünk egymáshoz. Lenyűgöző verseket írt. Inkább hercegnek, mint koldusnak gondoltam – tette hozzá halkan. Lenyűgöző versek? Konrad elégedettséget érzett, pedig tudta, nem lenne szabad. A költészetben sokkal több örömét lelte, mint a nevére vett színművekben, mivel a versek egyenesen a lelkéből fakadtak. – Azzal pedig csak rontottam a saját helyzetemen, hogy a védelmembe vettem önt – folytatta Flora, és határozott mozdulatokkal betűrte a lepedőt a matrac alá. – Biztos voltam benne, hogy egy szép napon ismét felbukkan Bathban, és elejét veszi a további pletykálkodásnak.

– Valóban visszamentem a negyedik művem színpadra vitele után, hogy megkeressem önt. Visszatértem egy hétre Bathba, hogy kinyomozzam, hol van. Senki sem tudta. Túl sokáig vártam, és az emberek már nem emlékeztek semmire – mondta Konrad, de azt nem tette hozzá, hogy utána megkeményítette a szívét, és nem engedett közel magához senkit.

– Persze hogy nem emlékeztek rám – vetette oda Flora csalódottan. – Akkor jelent meg a negyedik műve, az Egy merész külföldi úriember vad kalandjai Londonban. 1806 márciusa körül, jóval azután, hogy a nagynénémmel elhagytuk Batht. Az a mű, amely... – Nem fejezte be a mondatot, mert észrevette, hogy Konrad döbbenten bámulja. – Mit néz?

– Olvasta a Felix-darabokat? – kérdezte a férfi csodálkozva. Flora arca egy pillanatra riadtnak tűnt, de aztán gyorsan úrrá lett az arcvonásain.

– Némelyiket – mondta tettetett érdektelenséggel. – Az ember lépten-nyomon beléjük botlott, úton-útfélen olvashatta őket.

– Látta valamelyiket színpadon? – kérdezte Konrad. Úgy érezte, meg kell tudnia, miért olvasta Flora a műveit, pontosabban Thorn műveit.

– Csak a legutolsót. Az Egy merész külföldi... és a többit – felelte a lány, és hirtelen olyan vörös lett az arca, mint a ruhája. – Amikor a jótékonysági előadáson összefutottunk. Lady Whitmarshnak mostanában elment a kedve az utazgatástól. Ha mégis néha Londonba megyünk, a társasági szezonon kívül tesszük. Nem szereti a zsúfolt várost.

– Hallottam róla – felelte Konrad keserűen.

– Kitől?

– Vanessától. Nagyon jó barátok vagyunk.

– Boldog házasságban él, szóval... – kezdte figyelmeztető hangon a lány.

– Mondom, barátok vagyunk, kedvesem – vágott közbe Konrad, és egy pillanatra elhallgatott, mert a becézés véletlenül csúszott ki a száján. – Semmi több. Még akkor sem tenném, ha érdeklődne irántam, amiről természetesen szó sincs – tette hozzá, amikor látta, hogy Flora jobb kedvre derül az apró bóktól. – Arról nem is beszélve, hogy a férje a barátom. – Legalábbis egyelőre, tette hozzá gondolatban, mélyen Flora szemébe nézve. – Zavarja, hogy a hercegné régi bizalmasom? – kérdezte. Remélte, hogy zavarja a lányt, de rögtön szemrehányást is tett magának érte.

– Dehogy zavar. Miért zavarna? – felelte Flora.

Persze hogy nem zavarja, gondolta Konrad. Olvasta viszont a műveket, amelyekről azt hitte, ő írta, ráadásul nem is egyet. Ennek jelentenie kell valamit.

Meg akarta kérdezni, mi a véleménye a színdarabokról, de akármit mond is, azt Thorn műveire mondja, ezért inkább nem kérdezett semmit.

– Meddig maradtak még Bathban a nagynénjével a távozásom után? – érdeklődött Konrad.

– Körülbelül egy hétig – felelte Flora, majd felkapta az egyik párnát, és belegyömöszölte a huzatba. – Hyde nénikém annyira meg volt rökönyödve a felelőtlen viselkedésem miatt, hogy kijelentette, otthon nagyobb szükség van rám, és végül elutaztunk. Így ért szomorú véget a pályafutásom az előkelő körökben – tette hozzá. Ezután a párnát dühösen a fejtámlához dobta, majd széthajtogatta és eligazgatta az ágytakarót. – Miután hazaértem, egy héten át csak arról sápítoztak a szüleim, hogy elszalasztottam az egyetlen esélyemet. Amikor elegem lett, válaszoltam a hirdetésre, amelyben Lady Whitmarsh társalkodónőt keresett. Hála istennek, felvett.

– Milyen szörnyű, hogy a flörtölésünknek ilyen vége lett! – sajnálkozott Konrad, mert rájött, hogy több felelősség terheli a történtekért, mint gondolta. – Sohasem fogom megérteni a felső tízezret. Az ég szerelmére! Még csak egy igazi csókot sem váltottunk.

– Dehogynem! – ellenkezett a lány szomorúan és sértetten. – Elfelejtette, amikor az erkélyen álltunk, és a felkelő holdat néztük?

– Úgy értem, egy tisztességes csókot – helyesbített Konrad, és a lányhoz lépett. – Akkor épp csak összeért az ajkunk.

– A tisztességes csóknak pont ez a definíciója – vágta rá Flora kissé kacéran. – Bármi más tagadhatatlanul tisztességtelen lett volna.

– Igaza van – értett egyet a férfi, és a tenyerébe vette a lány arcát. Szinte ujjongott magában, amikor Flora engedte, hogy megcirógassa a sima bőrét. Többet akart, többre volt szüksége. – Tudja ön egyáltalán, milyen egy tisztességtelen csók?

– El tudom... el tudom képzelni – felelte a lány kapkodó lélegzettel, de kerülte Konrad pillantását.

A férfi felemelte az állát, és végre a gyönyörű szemébe nézhetett, amely egyre jobban elkerekedett, ahogy közelebb hajolt hozzá.

– Nem kell elképzelnie. Megmutatom – mondta, majd lehajolt, és ajkát a lányéra tapasztotta.

Konrad először beérte annyival, hogy összeérjen a szájuk, majd egyre forróbbá vált a lágy csók, és pár pillanattal később szinte észrevétlenül a lány ajkai közé dugta a nyelvét, mire Flora odaadóan félrebillentette a fejét, és átadta magát a pillanatnak.

Te jóisten! Olyan íze van, mint a karácsonynak! – gondolta Konrad. Fahéj, szegfűszeg, forralt bor és szilvapuding. Magához ölelte a halkan nyögdécselő lányt, hogy még hevesebben csókolhassa, és kiélvezett minden pillanatot, mert attól tartott, nem lesz több ilyen alkalom.

Nem érdekelte, mekkora dőreséget követ el, és az sem, hogy a csók valószínűleg sehová sem vezet. Csak a jelen számított, mert Flora nemsokára megtudja, milyen alantas dologba keveredett.